Anna Bell

Hjertesorg og høydeskrekk

Oversatt av Kristi Heggli

Til Ewan og Jessica:

La oss lage vår egen liste over familieeventyr

Prolog

Fillern, nå kommer jeg altfor sent, mumler jeg for meg selv mens jeg småløper bortover veien. Det er som om hele verden er i koalisjon for å hindre meg i å komme frem til Josephs hus i tide. Den ufordragelige mannen med terriere i lange bånd og null kontroll over dem – du skulle tro de prøvde å spenne beina under meg – den tette trafikken på vei ut av Portsmouth som sørget for at jeg måtte stoppe for hvert eneste røde lys, den totale mangelen på parkeringsplasser i nærheten av Josephs hus.

Jeg prøver desperat å ikke miste enda mer tid, for Joseph hater at folk kommer for sent. Det står høyt på listen over kjepphestene hans. Jeg vet at han vil si at jeg burde ha reist før, men jeg trodde jeg dro i god tid.

De små snellehælene hjelper ikke heller. Skikkelig irriterende sko som lurer deg til å tro at de er nesten flate, helt til du får det travelt, og du oppdager at du stavrer av gårde. Jeg skulle ha tatt på meg skyhøye hæler – det ville i det minste fått beina mine til å se lange og sexy ut.

Til slutt kommer jeg frem til Josephs hus og ringer på dørklokken. Jeg kan se silhuetten hans komme mot det ugjennomsiktige glasset i inngangsdøren, og til tross for at vi har vært sammen i nesten et år, får jeg sommerfugler i magen. Et bevis på at det må være ekte kjærlighet.

«Å, hei. Endelig,» sier han idet han åpner døren.

«Beklager virkelig», sier jeg og strekker meg på tå for å kysse ham i håp om at han skal glemme at jeg var sen. «Jeg var hos frisøren, og så stakk jeg innom Waitrose-butikken for å kjøpe dessert, og så var trafikken helt grusom, og det var helt umulig å finne parkeringsplass.»

Jeg går forbi ham og sparker av meg hælene for ikke å lage merker i tregulvet hans før jeg fortsetter stille inn på kjøkkenet og setter fra meg handleposen på det lange eikebordet. Jeg ser meg rundt – det er noe som ikke stemmer helt. Det tar meg et øyeblikk å registrere at det er kaldt og stille, og det er overraskende med tanke på at det var meningen han skulle lage middag til oss.

Han kommer inn på kjøkkenet like bak meg. «Jeg tenkte det var best jeg ventet til du kom med å begynne å lage mat,» sier han som om han leser tankene mine. Han går bort til vasken og skrubber hendene grundig som en kirurg, og magen min sukker av lettelse. Snart blir det mat. Jeg er skrubbsulten. «Jeg har bare kjøpt litt pasta og noe saus.»

Jeg kan kjenne at jeg blir litt skuffet. Jeg hadde ikke forventet at han skulle forvandle seg til James Martin over natten, men da han foreslo å lage middag til meg en kveld, så jeg for meg at han skulle svette over grytene. Vi går alltid ut på fancy restauranter på lørdagskveldene med porsjoner som passer til en mus, og jeg har gledet meg i hele dag til å lange innpå med hjemmelaget mat. Pasta og saus var ikke det jeg hadde i tankene. Jeg vet at det kommer til å være fersk pasta og saus fra Marks & Spencer siden Joseph er en supermarked-snobb, men likevel.

Takk og lov for at jeg kjøpte en ostekake i siste liten, ellers ville det ha vært full katastrofe.

Jeg prøver å riste skuffelsen av meg og legger armene rundt livet hans. Ingenting muntrer meg mer opp enn et kyss og en klem. Han svarer med å klemme meg tilbake, og jeg puster inn lukten av aftershaven hans.

«Hva synes du om den nye frisyren min?» spør jeg og kaster på det lange håret.

«Klippet du mye?» Han kikker på meg som om han prøver å se hva som er nytt. Kanskje han ikke ser ordentlig fordi jeg står så nært. Men det er vel mer sannsynlig at han er en typisk mann som ikke engang ville merket det om jeg klippet av meg alt sammen.

«Litt over én centimeter,» sier jeg og rister på håret.

Til hans forsvar må jeg si at jeg har veldig langt hår, og litt over én centimeter er sikkert bare en dråpe i havet, men frisyren min har et volum og en glans som bare frisørene får til.

«Det ser fint ut,» sier han og trekker seg bort.

Jeg tar det som et tegn til at jeg skal pakke ut varene. Jeg tar frem ostekaken jeg kjøpte i all hast, og setter den i kjøleskapet. På øverste hylle står en pakke med tagliatelle fra Marks & Spencer og et glass med saus. Jeg leser kjæresten min som en åpen bok.

«Vil du ha noe å drikke?» spør han og vender seg mot vinhyllen.

Han er litt stille, og jeg lurer på om han er sur fordi jeg kom for sent, men de svarte ringene under øynene sier alt om hvor stresset han er. Han har sikkert jobbet i hele ettermiddag. Han har brent sitt lys i begge ender i det siste med alt presset han har hatt på seg.

Forhåpentligvis vil en koselig hjemmekveld få ham til å slappe av.

Jeg kan gi ham en av ryggmassasjene jeg er så godt til, eller enda bedre, vi kan ta et bad sammen med levende lys og bobler, akkurat som på film, i det nydelige frittstående viktorianske badekaret med føtter.

«Jorden kaller Abi. Noe å drikke?» spør han en gang til og rykker meg ut av fantasien min hvor det eneste han har på seg, er et skjegg av skum.

«Ja, veldig gjerne. Jeg har kjøpt en flaske med Chianti,» sier jeg og leser på etiketten mens jeg tar den ut av posen og setter den på bordet.

«Det uttales ki-anti,» sier han overtydelig.

Jeg rødmer litt. Selvfølgelig gjør det det. Jeg roter alltid sånn med de italienske ordene med ‘chi’.

Han slår meg lekent på rumpen med kjøkkenhåndkleet, som om jeg var en skolejente som fortjente en avstraffelse for å ha svart feil, før han tar flasken fra meg.

Før jeg traff Joseph, trodde jeg at vin var rødvin, hvitvin og rosévin. Han har prøvd å lære meg litt, sakte men sikkert. Jeg kjøpte chi-antien bare fordi den var halv pris og hadde vunnet en vinpris.

«Det ser ut som en god flaske,» sier han og studerer den nøye før han åpner den med den fancy vinåpneren jeg aldri får til å virke.

Lettet over at han åpner den – det betyr at den har bestått etikett-testen – setter jeg meg ved bordet.

«Jeg har tenkt på ettårsdagen vår neste måned,» sier jeg i et forsøk på å muntre ham opp. «Vi kan kanskje reise vekk i helgen. Til et landlig hotell eller spa, eller en hyggelig by som Bath eller York?»

Jeg prøver å få det til å høres ut som noe jeg tilfeldigvis kom på, ikke det eneste jeg har tenkt på siden jeg kom på ideen i forrige uke.

«Hvilken dato er det?»

«Hvilken dato?» sier jeg altfor fort og med pipestemme.

Jeg er sjokkert over at han ikke vet det, men menn er dårlige til å huske sånt, ikke sant?

«Tjuende mars.»

«Ok, eh … Moren min har bursdag den helgen, og søsteren min kommer ned for å feire. Jeg tror vi skal spise lunsj et eller annet sted på søndag.»

«Å,» sier jeg og prøver å ikke høres for skuffet ut.

Det er ettårsdagen vår, og jeg gleder meg skikkelig. Det er det lengste jeg noen gang har vært sammen med noen, så jeg ville gjøre noe stort ut av det. Jeg har allerede funnet den perfekte gaven til ham, og laget et personlig kort på nettet med bildet vårt på.

«Ja. Beklager,» sier han og trekker på skuldrene.

Det tar et minutt før jeg innser at han ikke har foreslått at jeg skal bli med ham på bursdagslunsjen med familien som jeg aldri har truffet, eller at vi skal reise bort en annen helg.

Uten å ense faresignalene kjører jeg på.

«Hva med en dag på spa?»

Jeg kan se oss for meg i matchende, myke badekåper. Jeg ser opp på ham, og han konsentrerer seg om å åpne vinflasken som om det sto om livet. «Eller vi kan gjøre det mer tradisjonelt, gå ut og spise middag … eller kanskje bare ta en drink,» sier jeg. Jeg klarer ikke å gi slipp på ideen selv om stemmen min blir svakere og svakere.

Korken slipper taket med en skikkelig smaskelyd som gjør stillheten i rommet enda mer påtrengende. Jeg ser på mens han med steinansikt fyller vin i karaffelen.

«Eller vi kan gjøre ingenting. Det er bare en ettårsdag. Ingen stor sak,» sier jeg, og skulle ønske jeg aldri hadde nevnt det.

«Abi,» sier han vendt mot meg samtidig som han lener seg mot skjenken på en måte som får magen min til å slå salto, men ikke på en god måte. «Vi må snakke sammen.»

Kapittel én

Tre uker, seks dager og et ukjent antall timer siden mitt livs store kjærlighet trampet i stykker hjertet mitt

Jeg ser opp på den svære klokken på kontorveggen, og det kan se ut som om klokken er fire. Jeg må dobbeltsjekke med datamaskinen for å være sikker på at jeg ikke ser feil. Fire? Hvordan skjedde det? Jeg har klart å arbeide i sju timer uten å gråte. Ok, nesten uten å gråte, men hulkingen på do teller ikke, for det var i lunsjpausen.

Jeg vet at det høres litt patetisk ut å være glad for å klare en dag på jobben – det er jo det de fleste gjør, dag ut og dag inn – men det er første dag jeg er på kontoret etter at Joseph dumpet meg for en måned siden.

Jeg er heldig som er grafisk designer i et dynamisk reklamebyrå med en sjef som har sterk tro på at jobbing hjemmefra stimulerer kreativiteten. Jeg kan ikke akkurat si at jeg har blitt stimulert de siste ukene, men jeg har i det minste fått dyrket verdens dypeste depresjon. Jeg kunne ikke forestille meg noe verre enn å få av meg pyjamasen eller å gjøre enkle ting som å dusje og vaske håret hver dag. Hvordan de med hjertesorg som ikke får jobbe hjemme, kommer seg på arbeid er et mysterium for meg.

Men tro det eller ei, her sitter jeg i nyvaskede klær og med rent hår, og har holdt ut sju timer lenger enn jeg hadde trodd.

Jeg hater å måtte innrømme det, men bestevenninnen min Sian, hadde rett, det har gjort meg godt. Ikke at jeg kommer til å si det til henne, selvfølgelig. Da ville hun aldri ha sluttet å snakke om det.

Jeg skulle ønske jeg kunne si at jeg hadde kommet på jobb i dag av egen fri vilje, at jeg hadde våknet et steg nærmere en avslutning på kjærlighetssorgen over Joseph, mitt livs kjærlighet som dumpet meg ut av det blå, men sannheten er at sjefen min sa rett ut at jeg måtte komme, ikke bare fordi kvaliteten på arbeidet mitt ifølge ham er dalende, men fordi det var fotodag på jobben. Det er den dagen jeg kvier meg aller mest til under normale omstendigheter. Røde, hovne øyne etter uker med gråtetokter gjør det ikke noe bedre.

«Du er nestemann, Abi,» sier Rick, sjefen min, idet han går forbi pulten min.

«Flott,» sier jeg med falsk entusiasme. Jeg har hørt rop og skrik fra lobbyen i hele dag, og det har ikke gjort meg mindre engstelig.

Rick hater firmabildesjangeren, og han vil alltid at bildene av oss på nettsiden ikke bare skal være oppdaterte, men også at det skal se ut som om byrået vårt er verdens morsomste arbeidsplass.

I år har han overgått seg selv. Jeg trodde det var en aprilsnarr litt før tiden, men det viser seg at han mener fullt alvor. Han har installert en trampoline i lobbyen – av den sorten som ødelegger hagene til alle som har barn. Han har hengt opp den grønne fotoskjermen bak den, og tanken er at alle skal hoppe ekstatisk foran en strålende, blå himmel på en sommerdag som skal legges inn senere.

Jeg er livredd for høyder, og tanken på å hoppe opp og ned på en trampoline gjør meg fullstendig skjelven.

«Hvis du vil, kan du komme ned og ta en titt på Giles, og når Seb er ferdig med ham, kan du hoppe på trampolinen.

Jeg nikker og reiser meg for å følge ham ut av kontoret og inn i lobbyen vi deler med seks andre firma. Som om det ikke var nok å måtte tabbe seg totalt ut foran egne kolleger mens jeg skjelver av frykt, vil haugevis av fremmede skuelystne også se meg.

«Jeg må bare si at jeg er så glad for at du kom på jobb igjen, Abi. Beklager at jeg måtte gjøre det på den formelle måten og sende et brev,» sier Rick. Han vifter med hånden som for å avdramatisere brevet jeg fikk, der det sto at jeg enten måtte ta meg alvorlig sammen og stille på kontoret, ellers ville det få konsekvenser. Det skremte selvsagt vannet av meg. «Du vet hvordan det er i personalavdelingen nå for tiden. Alt må gjøres etter boken.»

«Det er helt i orden. Det var på tide jeg kom på jobb igjen uansett.»

Det hadde vært den verste postdagen i mitt liv. Ikke bare fikk jeg brevet fra personal, men i tillegg kom det et brev fra husverten min om at husleien gikk opp fra neste måned av. Det var en ekstra motivasjon til å komme seg på jobb, for nå har jeg virkelig ikke råd til å miste jobben.

Vi går ned den hvite vindeltrappen som snor ned på utsiden av lobbyen, og pulsen stiger når jeg får øye på trampolinen og kollegaen min Giles som hopper lykkelig rundt på den.

«Det blir kjempeflott med disse nye bildene på nettsiden,» sier Rick, «bare i tilfelle Spinnaker-folkene begynner å se på firmaet vårt.»

Jeg nikker og håper at bildene av meg ikke blir så fæle at jeg skremmer dem vekk. Byrået prøver å få kontrakt for markedsføringsbiten til den lokale turistattraksjonen, Spinnaker-tårnet, og forhåpentligvis er det bare første trinn på veien mot en kontrakt med moderselskapet deres som eier andre berømte attraksjoner rundt om i landet.

«Helt fantastisk. Hopp en gang til,» sier Seb, frilansfotografen vi pleier å bruke.

Jeg kommer ned i lobbyen og ser med angst på Giles. Den lange, ulenkelige kroppen hans på en nittifem ser ut som om den skal treffe taket hvert øyeblikk.

Jeg blir svimmel bare av å se på ham. Jeg holder meg fast i gelenderet for å finne støtte. Hvordan i alle dager skal jeg komme meg opp på trampolinen?

«Perfekt. Takk, Giles,» sier Seb.

Han går bort til den bærbare pc-en sin for å se på bildene. «De er helt perfekt. Det ser ut som det er din tur, Abi, men har jeg tid til en kaffe først?»

«Ta den tiden du trenger,» sier jeg. Det føles som å få utsatt henrettelsen sin i siste sekund.

«Det var dritkult,» sier Giles og stikker føttene inn i joggeskoene før han bøyer seg ned for å knyte skolissene.

«Det så ut som om du hadde det gøy.»

«Det var instruksen fra Rick.»

Vi ser opp på vår aktede leder som tar seg noen hopp på trampolinen. Han setter seg elegant ned før han flipper over på magen og deretter på ryggen. Det hjelper overhodet ikke på nervene.

«Hvordan går det med deg?» spør Giles og sender meg et medfølende blikk med hodet på skakke.

«Det går bra,» lyver jeg.

«Det er godt å se at du er tilbake på jobb og har kommet i gang med livet igjen.»

«Takk.»

«Ja, det var ikke bra for deg å være hjemme hele tiden. Det er best å komme seg ut.»

Jeg nikker til ham, til tross for at jeg er uenig. Hvis Rick ikke hadde forstyrret meg med brevet sitt, ville jeg ha blitt værende i hulen min i uoverskuelig fremtid. Takket være internettshopping – en revolusjon – og all verdens takeawayer like ved dørstokken, trenger jeg egentlig ikke å gå ut. Før i dag hadde jeg bare trengt å forlate leiligheten min to ganger etter at Joseph dumpet meg. En gang fordi jeg var sluppet opp for alkohol, og en annen gang fordi jeg hadde glemt å bestille dopapir.

«Hva skal du i helgen, forresten?» spør Giles.

«Eh,» sier jeg og fisker desperat etter tid mens jeg prøver å komme på en god løgn. «Jeg tror jeg har noe fore med Sian, venninnen min.»

«Ok. Vel, Laura og jeg skal sykle til Hayling-øya med noen av kompisene mine hvis du vil være med. Det er fint og flatt så det er enkelt å sykle. Jeg vet at Laura ville satt pris på litt feminint selskap.»

Det tviler jeg ikke på. Det virker som om Giles’ tålmodige kone alltid blir dratt med på utfluktene til Giles og kompisene hans, men å sykle fra Portsmouth til Hayling-øya er ikke noe jeg ville funnet på selv i kjempehumør.

«Å, takk,» sier jeg og smiler forsiktig. «Men jeg har ikke sykkel.»

«Vel, det er ikke noe problem. Kompisen min har sykkelbutikk. Jeg er sikker på at han låner deg en brukt sykkel for én dag.»

Søren. Hvorfor sa jeg ikke sannheten? Forrige sykkelen jeg syklet på, hadde antakelig støttehjul.

«Jeg tror ikke Sian liker å sykle,» lyver jeg, «så jeg tror vi står over, men takk for invitasjonen.»

Giles reiser seg opp.

«Ok, men hvis du skifter mening, må du gi beskjed.»

«Ok, det skal jeg,» sier jeg og vet godt at det ikke kommer til å skje.

«Du,» sier Giles og lener seg mot meg nå som han står oppreist. «Hva synes du om Linz?»

Å, Linz. Hayley, en av designerne som jobbet med meg, gikk ut i mammapermisjon for et par uker siden, og vikaren hennes Lindsey, begynte mens jeg var i dvale. Jeg møtte henne så vidt i morges og har prøvd å unngå henne etter det. Hun er en av de typene som er så muntre og positive hele tiden, som om hun får kaffe intravenøst. Hun ville drevet meg til vanvidd på en vanlig dag, så i min nåværende tilstand er jeg ute av stand til å tolerere henne.

«Hun virker …» Jeg leter etter et passende adjektiv, «energisk.»

Giles’ smil blir enda bredere. «Det er en måte å beskrive henne på. Det virker som om hun har funnet seg veldig godt til rette mens du var borte.»

Jeg skal til å spørre Giles hva han mener med det, men akkurat da kommer Seb tilbake.

«Ok, Abi, la oss sette i gang,» sier han.

Giles holder begge tomlene i været for å oppmuntre meg på vei opp trappen igjen, og jeg tar av meg Uggs-ene med skjelvende hender.

«Hopp opp på trampolinen. Jeg skal ta et par testbilder bare for å være sikker på at lyset er bra.»

Han får det til å høres så enkelt ut. Svettedråpene pipler i pannen min, og hjertet banker ti ganger fortere enn vanlig.

«Er du sikker på at dette er trygt?» spør jeg ham og legger hendene på kanten. «Jeg mener, pleier det ikke å være et nett rundt så man ikke kan falle av?»

«Ja, men det kan vi ikke bruke, for det ville ødelagt for greenscreen-en og kommet i veien for linsen. Men det går bra, vi har ikke hatt noen problemer i dag, og det ligger tjukkaser rundt trampolinen hvis hoppingen kommer ut av kontroll.»

Det kommer aldri til å skje.

Beina mine skjelver som gelé, men redselen for at kollegene mine skal gjøre narr av meg fordi jeg ikke tør å hoppe på en trampoline, er større enn høydeskrekken akkurat nå.

Jeg klatrer opp like stilfullt som en strandet hval og blir stående på alle fire, livredd for å reise meg.

«Ok; reis deg så jeg får testet lyset.»

Jeg vender meg mot Seb og ser at Rick står like ved siden av ham. Han gliser bredt, og jeg vet av erfaring at det er ingen vei utenom. Hvis jeg hadde fortalt sannheten, ville han personlig ha påtatt seg oppgaven med å kurere høydeskrekken min. Han ville antakelig ha fått meg til å gjøre et basehopp eller rappellere ned bygningen, eller noe annet like vilt og hasardiøst.

Jeg reiser meg sakte og sier til meg selv at hvis små barn kan hoppe på trampoline, så kan jeg det også.

«Perfekt, kjempebra. Det ser ut som vi er klare,» roper Seb borte fra laptopen sin. «Jeg er klar når du er klar.»

Jeg får øye på Rick som stirrer på meg, og jeg er så redd for at han skal gjette hemmeligheten min at jeg begynner å hoppe. Utrolig nok kan jeg kjenne at jeg letter fra trampolinen, kanskje bare noen centimeter, men jeg letter faktisk.

Leggmusklene mine er stive etter lite aktivitet, og bollemagen disser over linningen på dongeribuksen min.

«Prøv å strekke armene i været som om du slår i luften,» sier Rick og demonstrerer hva det er han ser for seg nede på bakken. Jeg holder på å snuble. «Det ser ut som om du forbereder deg på å falle.»

Det er nøyaktig det jeg gjør.

Jeg hopper litt til, men jo mer jeg prøver å koordinere armer og bein, desto mer skjærer jeg grimaser som må få meg til å se ut som om jeg har forstoppelse.

«Prøv å tenke på noe som gjør deg glad,» foreslår Seb.

Jeg ser med gang for meg Joseph som kroer seg i sengen min uken før han dumpet meg. Han trakk meg naken inntil seg, strøk meg over det flokete sovehåret mitt før han lot fingrene tegne mønster på armene mine. Jeg tror jeg aldri før har vært så fornøyd og glad som jeg var akkurat da. Og derfor var det desto mer overraskende da han slo opp med meg uken etterpå og knuste hjertet mitt i tusen knas.

Smilet mitt fordufter, og jeg kan kjenne tårene presse på. Jeg kan ikke gråte på jobb, og jeg kan definitivt ikke gråte foran sjefen når hver bevegelse jeg gjør, kommer på film.

«Sånn ja, flott hopping,» sier Rick.

Jeg tør ikke tenke på hvordan jeg ser ut. Heldigvis tok jeg på meg en posete genser med vid polokrage. Jeg tok den på meg for å skjule de ekstra kiloene som la seg rundt midjen min mens jeg var gått i hi, men forhåpentligvis skjuler det brystene mine også. Manglende trampolinevarsel gjorde at jeg ikke hadde sikret puppene mine i en passende sports-bh, og de spretter i alle retninger.

«Ok,» sier Seb. «Du kan stoppe nå.»

Jeg er så lettet over at prøvelsen er over, og at jeg har overlevd, at jeg glemmer å tenke på hvordan jeg skal stoppe. Jeg retter bare ut beina idet jeg skal til å lande, snubler og ender opp farlig nær kanten, sikker på at jeg kommer til å gå på trynet.

«Forsiktig nå,» sier Rick og hopper opp på tjukkasen med hendene foran seg for å stoppe meg.

Han klarer å hindre meg i å falle og stopper meg like før jeg faller oppå ham. Gud, så pinlig. Jeg kunne ha blitt liggende oppå sjefen min istedenfor at han står og holder meg om puppene.

Faen heller, sjefen holder meg om puppene.

Hendene hans har et godt tak rundt hver av mine 80 E, og det er det eneste som hindrer meg i å falle og lande oppå ham. Jeg prøver å dytte meg selv opp igjen, men jeg er så ute av balanse at det bare får meg til å komme enda nærmere og gir ham et enda bedre tak om puppene mine.

Hvorfor flytter han ikke hendene sine?

Det er som om han ikke vet hvor de er. Han er sikkert lettet over at jeg ikke ligger oppå ham og kverker ham med de ekstra kiloene mine, men han må da kjenne hva det er han holder i? Taket er så hardt at det føles som om jeg har på meg en av Madonnas spisse bh-er.

«Går det bra?» spør han. «Det var litt av en avslutning.»

«Eh, ja, det ville gått enda bedre hvis …»

Hvis du tok henda av puppene mine, har jeg lyst til å skrike, men jeg får meg ikke til å si det til sjefen min.

«… hvis jeg bare … kom meg på beina igjen.»

Rick ser ned og øynene spretter nesten ut av hodet hans av skrekk.

«Oi!» Han skubber meg bakover så hardt at jeg lander på rumpen og spretter i været.

Han holder fremdeles hendene foran seg og virker like traumatisert av opplevelsen som jeg føler meg.

«Takk for at du stoppet meg,» mumler jeg nesten død av skam. Jeg sklir ned av trampolinen, desperat etter å få fast grunn under føttene og komme meg vekk fra Rick.

«Ingen årsak,» mumler han før han endelig lar hendene falle ned langs siden og løper opp trappene igjen, for flau til å se meg i øynene.

Da beina mine endelig har vennet seg til å være på fast grunn igjen, går jeg bort til Seb som studerer bildene på pc-en. Han har gått glipp av hele puppeopptrinnet.

«De er ikke så ille,» sier han.

Jeg kikker skrekkslagen på miniatyrbildene.

«Men de er ikke bra,» svarer jeg.

Jeg kan ikke fatte at det er meg på skjermen. Jeg kjenner meg knapt igjen. Jeg har store, svarte ringer under øynene, og det mørkebrune, lange håret mitt som når ned til albuen, ser matt og flokete ut i luften bak meg. Det ser ut som om jeg har fått elektrisk sjokk. Den svarte genseren og buksen jeg har på meg for å dekke til kiloene jeg har lagt på meg etter bruddet, er mer kjerringaktig enn flatterende. Kort oppsummert ser det ut som jeg har døgnet på et goth-stevne.

«Det er ikke like bra som bildet i fjor,» sier Seb diplomatisk. «Men det er ikke det verste jeg har sett i dag.»

Jeg ser bort på miniatyrene igjen og håper å få øye på et bra bilde i det minste, men alle ser ut som om jeg er på audition til en zombie-film.

«Ikke tenk mer på det, neste år finner vi på noe som er like gøy,» sier Seb.

«Det er noe å glede seg til,» sier jeg sarkastisk.

Han smiler til meg og går bort for å snakke med sitt neste offer, kontorsjefen Pat. Til tross for at hun ble seksti i fjor, viser hun ingen tegn til frykt. Hun bare sparker av seg skoene, tar av seg brillene og klatrer villig vekk opp på trampolinen. Jeg blir stående og se på mens hun prøvehopper og svever elegant i luften.

Jeg vinner definitivt prisen for verste foto i år.

Jeg tar på meg støvlettene og går sakte tilbake til pulten min. Jeg er ikke i humør til å jobbe og skrur av pc-en. Det er fredag og nesten på tide å gå hjem.

«Hvordan gikk det med bildene?» spør Fran som sitter i cellekontoret vis-à-vis, idet jeg går forbi pulten hennes. Jeg hadde håpet jeg skulle klare å snike meg av gårde uten å tiltrekke meg oppmerksomhet.

«Det kunne gått bedre. Hvordan gikk det med dine?»

«Det gikk greit,» sier hun idet hun reiser seg og tar kaffekoppen i hånden. «Særlig fordi jeg kom meg unna trampolinen.»

«Hvordan klarte du det?»

Var det overhodet et alternativ?

«Vel,» sier hun og lener seg mot meg. «Jeg fortalte en hvit løgn.»

«Akkurat …» sier jeg og håper jeg skal få noen tips om hvordan jeg skal slippe unna neste års stunt.

«Jeg sa jeg var gravid.»

«Hva sa du?» sier jeg og tror jeg må ha hørt feil.

«Jeg sa til Seb at jeg var gravid, og at det ikke var tilrådelig for meg å hoppe.» Hun trekker på skuldrene som om det er helt normalt å dikte opp en baby på jobb.

«Tror du ikke han sier det til Rick?»

«Jeg ba ham la være siden jeg vil vente til jeg er tre måneder på vei før jeg sier det, og neste gang jeg treffer ham, sier jeg bare at testen viste feil eller at jeg spontanaborterte.»

Jeg gisper. Det er som om hun kaster en forbannelse over de ufødte babyene sine.

«Idet jeg så Linz hoppe rundt som en hyperaktiv ape, skjønte jeg at det var helt uaktuelt. Hun hadde ikke engang bh på seg, og hun hoppet likevel?» Hun rister på hodet i avsky.

«Skikkelig løsaktig,» sier jeg og tenker på ironien i at Fran synes en manglende bh er det verste i denne samtalen. «Greit, jeg må stikke.»

«Ok, ha en god helg!»

«Du også,» sier jeg og vinker mens jeg praktisk talt løper ned branntrappen. Jeg vil aldri se den trampolinen igjen.

Den friske luften slår mot meg, og jeg tenker på fotoene jeg nettopp har sett. Jeg visste at de siste ukene hadde vært tøffe mentalt, men jeg visste ikke at de hadde satt så sterke fysiske spor etter seg også.

Jeg går energisk hjemover mens jeg forbanner Joseph og hans «jeg tror ikke vi vil det samme i livet»-tale som gjorde slutt på vår nydelige romanse. Før det var jeg et normalt, tilregnelig menneske. En som kunne stå opp om morgenen uten å bryte sammen i gråt ved synet av en eske cornflakes med hans fingeravtrykk på.

Fire uker er gått, og det virker ikke som om jeg har kommet over ham i det hele tatt. Avstanden øker virkelig hjertets lengsel, og det føles som om jeg savner ham mer for hver dag som går.

Jeg skynder meg hjem, desperat etter å gjemme meg bort og gråte. Jeg løper praktisk talt opp trappen inn i leilighetsbygget. Vanligvis stopper jeg et øyeblikk for å se på utsikten til plenen omkranset av trær og havet bortenfor, men ikke i dag. Jeg har bare lyst til å komme meg trygt inn i min egen leilighet så fort jeg kan.

Jeg låser opp inngangsdøren, og lukten slår mot meg. Det er en muggen blanding av gammel vin og kinesisk mat.

Jeg går inn i stuen, og det er som om jeg ser den for første gang. Det ser ut som en tenåring har vært alene hjemme her. Stuen med åpen planløsning er overstrødd av takeaway-bokser, vinflasker og halvspiste chipsposer. Det er vanskelig å si hvor kjøkkenområdet slutter og stuen begynner.

Jeg blir stående i døren og rynke på nesen. Hvordan har jeg kunnet leve sånn?

Det er ikke bare leiligheten min som er i en bedrøvelig tilstand, tenker jeg idet jeg ser meg selv i helspeilet i gangen – jeg også. Jeg snur meg for å ta en nærmere titt på meg selv.

Det skarpe lyset Seb brukte under fotograferingen, fremhevet kanskje de hovne pandaøynene, men de er definitivt synlige. Jeg drar hånden gjennom det flokete håret mitt som henger matt nedover ryggen. Jeg blåser opp kinnene og dytter i posene under øynene, men det hjelper ikke. Det eneste jeg ser i speilet, er kvinnen som Joseph dumpet.

Jeg har ønsket så desperat at han skulle innse at han hadde tatt feil og komme tilbake til meg, men hva i alle dager ville han tenke om meg og leiligheten hvis han så meg nå?

Plutselig skjønner jeg hva jeg må gjøre.

Jeg går bort til kjøkkenet og tar en saks ned fra magnetlisten. Jeg samler håret og holder det opp som om jeg skal sette det opp i en løs hestehale.

Jeg stiller meg opp foran speilet igjen og trekker pusten dypt før jeg løfter saksen og klipper. Et lite klynk unnslipper meg idet bladene hviner gjennom håret, men det varer bare et sekund og så står jeg der med tjuetre centimeter hår i hånden.

Det er som om det plutselig har gått opp for meg at jeg må ta kontroll over livet mitt etter hjertesorgen. Jeg har allerede et stort hinder som står i veien for at Joseph og jeg skal bli sammen igjen – og det er ham – så jeg trenger ikke flere.

Jeg ser ned på håret i hånden og ler. Det er antakelig det sprøeste jeg noen gang har gjort, men samtidig virker det som det smarteste jeg har gjort på mange uker.