Audrey Carlan

Calendar girl

Desember

Oversatt av Linda Marie Vikaune

DEDIKASJON

DESEMBER

Den virkelige Mia Saunders

Du har ikke engang blitt født ennå,

men jeg elsker deg allerede.

En dag, når du er voksen,

håper jeg at min gode venninne Sarah

deler denne historien med deg.

Jeg ønsker alt godt for deg, kjærlighet, et rikholdig liv,

og tålmodighet til alltid

å stole på at reisen fører dit den skal …

KAPITTEL EN

Å smyge seg ut av en seng dekket med enorme mengder tepper, pluss den ekstra vekten av armen til kjæresten min som ligger i et jerngrep rundt midjen, er vanskeligere enn man skulle tro. Vi hadde tatt kveldsflyet til Aspen i Colorado og kom fram før solen dagen etter. Wes tok meg med rundt inne i hytta til familien hans, og når jeg sier hytte, så er det i ordets utvidede betydning. Det lille jeg så av den, var allerede større enn hjemmet vårt i Malibu i California. Vi kom fram til rommet hans, hvor vi falt ned på sengen i et virvar av lemmer. Jeg vedder på at begge to sovnet før vi traff putene.

Men her og nå var jeg lys våken, og etter det lille glimtet av dagslys som tittet inn gjennom gardinene å dømme, var det sannsynligvis midt på dagen. Jeg vrikket, lirket og smøg meg ut av Wes’ armer for ikke å vekke ham, steg ut av sengen og frøs. I betydningen at en singlet og truse ikke var nok. Rommet var iskaldt. Jeg listet meg på tå bort til termostaten og skrudde den opp på tjuefire grader. La oss teste varmeanlegget!

Jeg gikk omkring, fant badet, og gjorde det jeg måtte så stille som en mus før jeg fant kofferten min. Jeg fant en yogabukse, en av Wes’ hettegensere og mine egne ultralodne tøfler. Mrs. Croft der hjemme hadde forsikret meg om at jeg kom til å trenge dem, og hun hadde rett. Jeg måtte huske å takke henne for det rådet senere.

Påkledd og mye varmere forlot jeg rommet vårt og gikk ned trappen. Da jeg kom halvveis ned, stoppet jeg. Rett overfor trappen var det en hel vegg med vinduer fra gulv til tak. Utenfor var det et uendelig hav av fjell. Vinterhvite og med flekker av grønt og svart der steiner og trær stakk opp gjennom det tykke snøteppet som dekket hvert fjell. Det tok pusten fra meg. Det var ikke noen annen måte å beskrive det på. Som en zombie gikk jeg bort til verandadørene, låste dem opp og åpnet begge to, og lot en vegg av iskald luft slå inn mot kroppen og sinnet mitt. Pusten ble til varm damp med det samme, og jeg stirret drømmende ut over noe som definitivt måtte være Guds verk.

Når jeg så ut over stranden og Stillehavet der hjemme, fikk det meg til å føle meg rolig og fredfull. Å se ut over en enorm fjellkjede, var alt annet enn fredfullt. Det var majestetisk, uvirkelig, som om jeg stirret inn i et fotografi og ikke den faktiske utsikten.

Boom!

Helt. Utrolig.

Plutselig kom to armer rundt brystet mitt og trakk meg inn i varmen bak meg.

Wes boret ansiktet inn i gropen mellom nakken og skulderen min. «Vakkert, ikke sant?»

Jeg slapp pusten langsomt ut. «Det er så mye mer enn det.»

Wes kysset meg i nakken, og varmen fra huden hans kriblet mot min. «Jeg er glad du liker det, siden dette skal være hjemmet vårt i to og en halv uke.» Stemmen hans var en brumming som jeg kjente gjennom ryggen og i hver eneste pore.

«Jeg kommer ikke til å klage,» sa jeg, fremdeles trollbundet av naturens skjønnhet.

Han lo. «Det sier du nå, ja. La oss se hvor glad du er i snø om et par dager, når vi må grave bilen ut av den.»

Jeg spisset leppene, og det fikk nesen til å rynke seg. Wes elsket at jeg gjorde det. Nå så han på meg, smilte og snudde seg for å plante et kyss på kinnet mitt.

«Skal vi få oss noe frokost?» spurte han.

Da magen min hørte ordet «frokost», begynte den å rumle. «Jeg tror jeg skal svare ja til det,» kvitterte jeg.

Han smilte og lot meg bli stående og se ut. «Ikke bli der ute for lenge. Du kommer til å fryse ræva av deg.»

«Forhåpentligvis bare de dissende delene!» Jeg snudde meg og klapset ham på baken idet han gikk inn igjen.

Wes hadde rett, og etter et par minutter holdt jeg på å fryse ræva av meg – heldigvis ikke bokstavelig – så jeg gikk inn igjen og hjalp kjæresten min å lage frokost.

Idet jeg gikk inn, så jeg et chenilleteppe som hang over en av de behagelige stolene, og tullet det rundt skuldrene.

Wes var i full sving ved kjøkkenbenken, tok fram en panne og gjorde alt klart til å steke bacon. Han sa at han hadde ringt på forhånd og fått vaktmesteren til å fylle opp skapene med basisvarer. Vi ble nødt til å dra og handle, men de hadde sørget for det viktigste, som egg, bacon, melk, smør og kaffe, og det var jeg utrolig takknemlig for.

Jeg begynte å lage kaffe mens Wes grillet bacon og varmet pannen for å steke egg.

«Så hva har du lyst til å gjøre i dag?» spurte han og viftet med øyenbrynene.

Jeg himlet med øynene. «Ikke det.»

Han hevet øyenbrynene.

«Ok, jo, det, men ikke akkurat nå. Jeg har veldig lyst til å bli kjent med stedet. Se på byen, handle inn mer mat, finne ut hvor de lokale bondeknølene viser fram kunsten sin. Det kommer til å bli nyttig når jeg skal planlegge hvordan jeg skal presentere dette innslaget. Dessuten kommer kameracrewet til å være her om et par dager, så vi må forberede oss på å tilbringe en uke sammen med dem.»

Wes nikket og fortsatte å lage frokost. Etter at vi hadde spist, tok vi oss en dusj, hvor han minnet meg på at jeg definitivt hadde lyst på litt av det, før vi hoppet i leiebilen og satte kursen mot hovedgaten.

* * * *

Jeg var ikke forberedt på den ekstreme skjønnheten som slo mot meg det øyeblikket vi kjørte ned mot sentrum. Jeg ble så oppglødd at da jeg steg ut av bilen, snurret jeg rundt. Landskapet tok pusten fra meg og jeg tok inn de storslåtte fjellene. Det så ut som om sentrum hadde blitt plassert på innsiden av et basseng, skjult midt i jordens sentrum. Folk vandret inn og ut av butikkene iført klær i sterke farger som stakk seg ut mot bakgrunnen av snødekte fjell som ruvet i det fjerne.

«Nå skjønner jeg det,» hvisket jeg mens jeg fortsatte å stirre storøyd på skjønnheten som omga oss.

«Hva skjønner du?» spurte Wes og tok hånden min. Jeg hadde votter på, men selv gjennom flere lag med skinn og ull kunne jeg kjenne varme fra ham trenge inn til håndflaten.

«Hvorfor dette stedet er så ettertraktet. Det er helt forbløffende. Jeg har vært i Lake Tahoe og sett snødekte fjell før, og stått på ski i dem også, men ingenting kan måle seg med dette.» Jeg slapp pusten langsomt ut, prøvde å ta alt inn, men visste at det ikke kom til å gå. Det var altfor mye å fryde seg over. I løpet av de neste ukene ville det majestetiske landskapet forhåpentligvis synke inn i hukommelsesbanken så jeg kunne dra tilbake og besøke det når jeg var hjemme i California og trodde jeg skulle dø av heteslag. Wes betraktet de enorme fjellene. «Nei, jeg skjønner hva du mener. Jeg har vært her så mange ganger, så det skal bli fint å se det fra ditt perspektiv, med friskt blikk.»

Jeg smilte og klemte hånden hans.

«Hvor skal vi først?» spurte jeg og håpet at han ville vise vei.

Han trakk meg inntil seg og la en arm rundt skuldrene mine. «Kom, så tar vi oss noe varmt å drikke her,» sa han og pekte på Colorado Coffee. «Og etterpå går vi oss en tur. Høres det bra ut?»

Jeg lente meg inntil siden hans. «Alt høres bra ut så lenge jeg gjør det sammen med deg. Takk for at du ble med, forresten,» sa jeg og gned kinnet mot halsen hans.

Wes smilte så bredt at jeg var sikker på at solskinnet glitret i tennene hans og fikk dem til å se enda mer perlehvite ut. Fryden nådde de grønne øynene hans og fikk meg til å smelte på stedet. Å se ham så avslappet, så tilfreds i sitt eget liv og fylt med en følelse av ro, var nok til å gjøre meg lykkelig for et helt århundre.

Det var bare noe ved Wes som talte til meg. Talte direkte til selve essensen av min sjel. Det gjorde meg like deler euforisk lykkelig og fullstendig vettskremt. Men gleden veide opp for frykten, og vel så det, og det ante meg at det alltid ville være slik for oss mens vi kom stadig nærmere å gi hverandre et løfte for livet.

Det var vanskelig å fatte at det bare var litt over tre korte uker til jeg skulle bli Mrs. Weston Channing. Jeg klarte fremdeles ikke å ta det helt innover meg.

Mens vi spaserte, pekte Wes ut steder å spise et måltid på kvelden og mulige steder å nyte et par cocktails og andre sterkere saker om vi skulle føle for det. Vi kom oss helt til Main Street, hvor jeg fikk øye på en koselig, rosa bygning på et hjørne. Det het ganske enkelt Main Street Bakery & Café.

Jeg pekte den ut for Wes. «Har du spist på det søte stedet der borte?» spurte jeg.

Mens han svarte, kom en kvinne på omtrent min høyde ut derfra. Hun var slank, kledd i en vanvittig kul skinnjakke som nådde henne til kneet og var holdt sammen med et belte i livet. Et knallrosa skjerf fløt i brisen over fronten, og trakk oppmerksomheten umiddelbart mot halsen hennes. Det svært velkjente nattsvarte håret hang i løse krøller rundt skuldrene hennes. Jeg myste og prøvde desperat å se mer av ansiktet hennes, men hun så ned i vesken sin.

«Og de har helt utrolige egg Benedict …» Jeg hørte stemmen til Wes flyte inn og ut av bevisstheten, men jeg fokuserte intenst på kvinnen på den andre siden av gaten. En prikkende følelse spredte seg langs nervene mine og forvirret meg.

Det jeg kunne se av kvinnens fasong, hår og beinbygning, minnet meg så veldig om noen jeg kjente. En sterk følelse av noe velkjent gnaget i den innerste kroken i hjernen min, og jeg tok et par skritt nærmere fortauskanten på skrå overfor bakeriet. Kvinnen tok fram et par solbriller, og like før hun satte dem på, møtte hun blikket mitt. Jeg gispet og rygget tilbake, så jeg dundret inn i Wes med hele tyngden som traff meg med det ene blikket.

«Det er umulig …» sa jeg hest. Munnen min klarte ikke å forme flere ord, så kaotiske var følelsene som svirret rundt meg.

Sinne.

Frustrasjon.

Desperasjon.

Hjelpeløshet.

Forlatthet, og alt i mellom dem, skjøt gjennom kroppen min som et godstog som raste gjennom landskapet.

«Hva er det, Mia? Er det noe galt? Elskling, du er hvit som et spøkelse.»

Jeg blunket et par ganger og så på Wes, som sto foran meg med hendene i et fast grep rundt overarmene mine. «Jeg, jeg … det kan ikke være henne.» Jeg ristet på hodet og så forbi ham, men kvinnen var borte. Forsvunnet som om hun aldri hadde vært der i det hele tatt.

«M-m-men hun var jo der!» Jeg så meg rundt på de andre forretningene og nedover fortauene. Ingenting. Borte.

«Hvem? Hvem var det du trodde du så?» spurte Wes med bekymring i stemmen.

Jeg svelget en klump i halsen på størrelse med en golfball, og så med tårevåte øyne på mannen som hadde tenkt å binde livet sitt til mitt for alltid. Han kom aldri til å forlate meg. Den vissheten ga meg trygghet og styrke, og jeg trakk inn en kjølig strøm av luft og sa navnet hennes.

«Meryl Colgrove.»

Wes rynket pannen og trakk øyenbrynene sammen. «Kjære, jeg henger ikke med her. Hvem er Meryl Colgrove?»

«Moren min.»

* * * *

Wes og jeg så opp og ned gatene i sikkert ti minutter, gransket butikkvinduene og stakk hodet inn. Ingenting. Kvinnen var bare borte.

Wes førte meg tilbake til leiebilen, og så dro vi tilbake til hytta hans. Jeg satt taus under hele turen, altfor fortapt i mine egne følelser til å få fram et ord.

Det kunne ikke ha vært henne. Det var som om hun hadde dukket opp helt ut av det blå. Skjebnen kunne ikke ha vært så ondsinnet. Sjansen for at Meryl Colgrove skulle ha havnet i den lille småbyen hvor jeg var for å ta del i En vakker livsstil-innslag og ta ferie, var helt astronomiske.

Tenk om hun bor her?

Umulig. Jeg måtte ha sett syner. Dessuten hadde jeg ikke sett moren min på femten år. Sannsynligheten for at jeg skulle støte på henne i Aspen i Colorado, virket helt vanvittig. Det var bare noen som lignet veldig på henne, eller lignet på den kvinnen jeg husket, i hvert fall.

Tankene virvlet rundt i hodet mitt som en tornado. Oppstykket. Uberegnelige. Ødeleggende.

Da vi kom tilbake til hytta, hadde jeg overbevist meg selv om at det ikke var mulig at kvinnen kunne ha vært moren min. Jeg hadde bare sett noen som så overraskende lik ut, det var ikke mer enn det. Ingenting å bekymre seg for. Men kjæresten min hadde ikke trukket den samme konklusjonen.

Vel inne i hytta gikk han rett bort til den innebygde baren, plukket ut to glass og fylte begge med rundt to fingerbredder ravfarget væske fra en karaffel i krystall.

«Drink?» Det var det første ordet han hadde sagt etter at jeg fortalte ham at jeg trodde jeg hadde sett moren min.

«Gjerne.» Jeg satte meg på en av de behagelige, høye barkrakkene som snurret rundt og til og med hadde armlener. Det var noe helt annet enn de billige greiene du fikk kjøpt på det lokale lagerutsalget. Jeg trakk fingrene over de slitte maljene som så ut som de var banket på plass på en måte som hintet til rustikk chic.

Wes tok en stor slurk av konjakken. Adamseplet hans beveget seg forlokkende og kalte på kvinnen i meg.

Han lente seg fram og støttet albuene på barplaten. «Hva tror du? Var det henne?» spurte han rolig.

Jeg kunne se på spenningen i kroppen hans og usikkerheten i øynene hans at han ikke visste hvordan han best skulle ta opp samtalen om en kvinne jeg veldig sjelden hadde snakket med ham om. Og reaksjonen min var sikkert en temmelig god pekepinn på hva jeg følte for kvinnen som hadde født meg.

«Jeg kan ikke være sikker.» Jeg trakk på skuldrene. «Men likheten var nifs.»

Wes nikket. «Hvorfor er vi her, Mia?»

Skuldrene mine steg automatisk opp mot ørene idet anspentheten begynte å ta på. «Jeg vet ikke, baby. Det er rart. Shandi, assistenten til dr Hoffman, sa at vi skulle komme. Hun ordnet alt med teamet og fortalte meg om oppdraget.»

«Når er det meningen vi skal møte denne fjellmannen? Fyren som kom med den betydelige pengegaven …» – Wes lagde faktisk hermetegn med fingrene – «… til programmet på vegne av de lokale kunsthåndverkerne, hvorav den ene var hans kone.»

Jeg kunne ikke nekte for at hele opplegget hørtes ganske rart ut. Men jeg var vant til ting som var litt utenom det vanlige. Ting som var litt underlige, faktisk. Hele året hadde utviklet seg fra en rekke tilfeldigheter som hadde ført meg dit det var bruk for meg, eller dit jeg hadde blitt sendt. Så langt hadde det fungert bra. Jeg hadde møtt mannen jeg skulle gifte meg med. Skaffet meg masser av venner for livet. Funnet broren min, Maxwell. Reddet faren min. Og startet en ny karriere som jeg elsket. Jeg hadde hatt noen skikkelige kneiker på veien, men alt hadde ordnet seg til det beste for meg til slutt. Personlig ville jeg ikke egentlig bruke mye tid på å stille spørsmål ved det.

Jeg gled ned fra stolen, gikk rundt baren, bort til kjæresten min, og slo armene rundt livet hans. «Han heter Kent Banks. Tro det eller ei, men jeg syntes også at det var litt rart. Så jeg ringte Max, fortalte ham om det, og vet du hva som skjedde da?» Jeg gliste.

Broren min var vanvittig beskyttende overfor meg og Maddy. Alfahannen i ham reagerte på nyheten om at en helt fremmed fyr ute i villmarken spurte spesielt etter meg og visstnok betalte store beløp for å få meg til å komme og lage et innslag om noe så enkelt som lokale kunsthåndverkere. Det fikk faktisk beskyttelsesinstinktet hans til å slå ut i full alarmberedskap.

Wes smilte og trykket meg flatt inntil brystet. «Han satte hundene etter ham?»

«Hunder i form av en privat etterforsker, stemmer. Max er hinsides paranoid. Det vet du.»

Kjæresten min ga meg en god klem. «Har jeg fortalt deg hvor godt jeg liker broren din? Skikkelig fin fyr.» Han så drømmende ut i luften og gjorde seg til.

Jeg kniste og trykket nesen inn mot Wes’ brystkasse. Duften av aftershave og vinter fikk opphisselsen til å blaffe opp i meg. Stedet mellom beina mine strammet seg automatisk bare ved tanken på å ha ham igjen.

«Han er det.»

«Og hva fant han ut?» Hendene hans strammet seg rundt meg, og han presset fingeren inn i korsryggen min og masserte bort spenningen som hang igjen etter en lang reisedag og traskingen rundt i Aspen.

Jeg stønnet da han knadde på et spesielt smertefullt punkt. «Ehm, han sa at fyren var pensjonert krigsveteran. Utdannet innen arkitektur og design. Tjener beaucoup penger på å designe fjellboliger rundt i hele verden. Virket solid. Han skulle gå dypere inn i det, men virket ikke særlig stresset. I hvert fall ikke etter at jeg fortalte ham at du skulle være sammen med meg hele tiden.»

Wes lot hendene gli oppover ryggen min og inn i håret. Han holdt rundt nakken min og styrte ansiktet mitt så jeg møtte blikket hans. «Jeg kommer aldri til å la det skje noe med deg. Du er livet mitt. Du er alt for meg. Jeg vil ikke eksistere i en verden hvor du ikke er.»

«Ikke jeg heller,» hvisket jeg.

Han lente seg fram og berørte leppene mine med sine. En fjærlett følelse. Han lot leppene henge like over mine så jeg kjente bevegelsen da han fortsatte. Følte ordene bore seg dypt, rett inn i hjertet.

«Jeg kommer alltid til å beskytte deg. Fra hva som helst eller hvem som helst.» Nesen hans streifet min idet ansiktet trakk seg noen centimeter unna. «Enten det er jobben din, familien din eller spøkelser som dukker opp av det blå. Fra nå av, Mia, takler vi ting sammen.»

Jeg nikket. «Ok, baby. Vi takler det sammen,» sa jeg og lente pannen mot hans. Den enkle berøringen, hodet mitt mot hans, smeltet bort all bekymringen, tvilen og engstelsen jeg hadde rundt muligheten for at jeg hadde sett moren min, og hva jeg burde føle om det.

«Kan jeg kysse deg nå?» spurte han. Stemmen hans var en lav brumming, lyden av en mann som ønsket å miste kontrollen. Det var det jeg ville ha. Det jeg trengte.

Jeg smilte. «Vær så snill å kysse meg nå.»