Jane Mysen

77

Flammedans

Baktanker

Personer i Flammedans

Tønset
Anna Jonsdatter | – | en kvinne av taterslekt
Nikolai | – | Annas avdøde ektemann
Linnea | – | Anna og Fjell-Niels’ datter
Anna Line | – | Linnea og Mathias’ datter
Veronika | – | Linneas sankedatter, taterjente
Elias | – | Elsebe og Nikolais sønn
Bjarne | – | et av Annas sankebarn etter Mathilde
Oda | – | Annas datter
Nora | – | Anna og Jørgens datter og odelsjente
Siri | – | Anna og Jørgens datter
Holger | – | Anna og Nikolais sønn
Atle | – | Nikolais halvbror og Annas ektemann
Jørgen Garmo | – | Annas avdøde ektemann
Frederik Hesteskjærer | – | Annas storebror
Martin | – | Inga og Frederiks sønn
Abigail | – | Frederiks avdøde hustru
Jon | – | Abigail og Frederiks sønn
May | – | Abigail og Frederiks datter
Doris | – | Abigail og Frederiks datter
Turid Lia | – | Annas svigerinne
Stein Gåsbakk | – | Turids ektemann, doktor
Ivar Lia | – | Turid og Christians sønn
Mariana | – | Turid og Christians datter
Kjersti | – | Turids fosterbarn
Mathias | – | Linneas tidligere kjæreste fra Kristiania
Måneskinn | – | Elias’ hustru, ung indianerkvinne
Hans | – | Elias og Måneskinns eldste sønn
Aksel | – | Elias og Måneskinns yngste sønn
Raymond | – | Noras kjæreste (død)
Elsa | – | Nora og Raymonds tvillingdatter
Isak | – | Nora og Raymonds tvillingsønn
Johannes | – | barnehjemsgutt som bor hos Anna og Atle
Egil | – | politibetjent, Odas kjæreste
Lillehammer
Gunni | – | Et av Annas sankebarn etter Mathilde
Garp | – | Gunnis ektemann
Thea | – | Gunni og Garps datter
Mari og Dag | – | tidligere barnehjemsbarn, Gunni og Garps fosterbarn
Helena Nordstad | – | Annas sankedatter
Asgeir | – | Helenas avdøde ektemann
Vebjørn | – | Asgeir og Helenas sønn
Astrid | – | Helenas sankedatter, Gerd og Olafs datter (død)
Aleksander | – | Helenas kjæreste
Signe | – | Helena og Aleksanders datter
Janusfølget
Sophie | – | Janusfølgets leder
Janus | – | Sophies sønn
Levine | – | sigøynerkvinne, Bjarnes kvinne
Erling | – | Bjarne og Levines sønn
Amalia | – | Levines søster
Roma | – | Amalias datter
Andre
Magda | – | Annas venninne i Trondhjem
Sigbjørn | – | Magdas ektemann (død)
Veslegutt | – | Magdas sønn (død)
Elise | – | Magdas datter
Lisa | – | Hilda og Veslegutts datter, Magdas sønnedatter
Hedda | – | Frederiks kvinne
Emilia | – | Frederik og Heddas datter
Karl | – | Heddas halvbror (død)
Enkefru Karoline | – | sydame i Kristiania
Torbjørn Claussen | – | Linneas ektemann (død)
Olav | – | Torbjørn Claussens sønn
Claudia Holmseth | – | Olavs mor
Malin Ingulfsdatter | – | Olavs pleierske
Rune Lia | – | Ivars fetter i Kristiania
Kari | – | fangstmann i Finland (død)
Heikki | – | bonde fra Finland
Urtekonen | – | Kari og Heikkis mor (død)
Lars Stenbråten | – | storbonde, Romas far
Guro Stenbråten | – | Lars Stenbråtens hustru (død)
Emil | – | Siris ektemann
Marit | – | Egils gammelkjæreste fra Kristiania
Fru Larsen | – | husfrue og Siris arbeidsgiverske
Elvira | – | fru Larsens datter
Ole | – | fru Larsens sønn
Persongalleri for hele serien finner du på forfatterens hjemmeside: www.jane-mysen.no

Ordliste finnes bakerst i boken.

Slik sluttet forrige bok:

Idet hun åpnet og oppdaget kvinnen som sto utenfor, var det som om tiden stanset. Noe kaldt og illevarslende fylte henne idet hun møtte det blå blikket.

«Torstein og Erik venter meg,» sa kvinnen.

Siri nikket og åpnet døren helt. «De måtte levere ved til en granne. Det tar nok ikke lang tid før de er tilbake,» sa hun selv om hun mest av alt hadde lyst til å slenge igjen døren.

En duft hun kjente fra Asylet, strøk forbi idet kvinnen passerte, og Siri stirret ut og håpet å oppdage Torstein og Erik, men alt hun kunne øyne, var snøen og månen som var blitt enda større og klarere siden hun kom til stua.

Kvinnen hadde stanset midt på gulvet. Nå snudde hun seg mot Siri og smilte. Det var umulig å gjengjelde smilet. Alt hadde stanset i henne, kjentes det ut som.

«Så det er her De gjemmer dem,» sa pleiersken.

Noe ved måten kvinnen sa det på, røpet at hun hadde visst det før hun kom, og Siri sanset hvordan frykten tok tak i henne.

«De fikk det travelt med å komme Dem vekk fra Asylet. Er De Torsteins elskerinne nå? Eller er det sønnen hans De er ute etter?»

Siri møtte rolig blikket hennes, men inni henne skrek tusen stemmer i protest.

«Jeg tenkte mitt da Erik fortalte at Torstein hadde dratt en kvinne inn i huset.»

Det var fremdeles vanskelig å finne på noe å si.

«Jeg er tørst,» sa kvinnen og smilte med ett. «Vi har litt av hvert å snakke om. Hva sier De til å ta det over en kopp kaffe? Jeg har med litt brennevin. Kaffen smaker ekstra godt når man heller i noen dråper.»

Siri nikket og satte seg. Hendene skalv i fanget. Kvinnen kunne ikke unngå å se hvor redd og usikker hun var.

Med uklart blikk så hun kvinnen gå bort til vedkomfyren. Der sto kaffekjelen som Siri nettopp hadde fylt med vann og kaffe.

«Kjelen er jo klar,» sa kvinnen tilfreds og smilte.

Stillheten var trykkende. Siri la merke til pleierskens blikk som stadig vandret mot vinduet. Kanskje syntes hun at dette var pinlig, hun også, og håpet at Torstein og Erik ikke skulle bli altfor lenge borte.

Da kaffen kokte, tok kvinnen kjelen og satte den midt på bordet. Deretter fisket hun en liten flaske med noe blankt opp fra lommen. «La oss glemme det som har vært,» sa hun. «Mannen vi begge hadde kjær, er død nå. Vi har ikke mer å slåss om.»

Nakken kunne like gjerne vært et spett. Siri klarte ikke å bøye den.

Dråpene fra pleierskens flaske dryppet ned i koppen hennes. Deretter helte kvinnen i sin egen.

Etter å ha skrudd korken på flasken, løftet pleiersken koppen og ga henne et smil. «Ikke se så plaget ut. De kom Dem vekk fra Asylet. Snart drar De videre, og ingen finner Dem.»

Siri løftet koppen og la kanten mot leppene. Blikket var låst til kvinnen, som gjorde det samme.

1

Trondhjem januar 1904

Siri ble sittende med kaffekoppen opptil munnen. Innholdet luktet sterkt og beskt, og hun hadde en vag forestilling om hva det ville smake. For ikke å terge kvinnen, lot hun som hun drakk.

Pleiersken selv nippet til kaffen flere ganger før hun satte koppen fra seg. Et mykt smil hvilte om den smale, bleke munnen. «Hvorfor gikk De til sengs med overlegen når De visste at han var min? De burde ha skjønt at det var galt. En pasient skal ikke lokke en lege på den måten. Var det i håp om at han skulle ta Dem til hustru?» En liten, hånlig latter fulgte ordene.

Siri følte seg plutselig kvalm og uvel. «Så det er hva De tror? At jeg var ute etter å bli gift med ham?»

Hun passet på å holde hendene om kanten på koppen slik at kvinnen ikke skulle oppdage at hun ikke hadde drukket noe.

Pleiersken fnøs. «Tror? Jeg så hvordan det var fatt med ham. Han var blindet av Deres unge skjønnhet. Han visste ikke at De var en løgner og bedrager.»

Siri møtte kvinnens blikk, samtidig som hun lurte på hvor Torstein og Erik ble av. De burde da vært tilbake nå.

«Jeg lokket ham ikke,» sa hun lavmælt. «Det var han som lokket meg.»

Kvinnen fnøs. Øynene hennes var blassere nå. Hun virket sliten, syntes Siri og lente seg mot stolryggen.

Pleiersken lente seg fremover. Det føltes ubehagelig å møte blikket hennes, hardt og borende, som om hun ønsket å spidde henne. «Hvis så var tilfelle, burde De ha sagt nei. De burde ha skjønt at det ikke ville bære noe steds hen.»

«Jeg gjorde det fordi jeg ønsket å komme meg vekk fra asylet.» Ordene var som små steiner. Hvert eneste falt tungt ut av munnen hennes. Siri ble sittende og holde pusten.

Pleiersken sukket tungt. «Det var det jeg tenkte. De var aldri kjær i ham. De ønsket bare å utnytte ham.»

Siri løftet hånden mot pannen. «Jeg er trett.» Denne gangen kom ordene så lavt at hun knapt kunne høre dem selv.

Kvinnen smilte underlig og tok nok en liten slurk av den varme drikken. «De skal snart få sove,» hvisket hun. «Jeg også.»

Siri nikket og håpet at det betydde at pleiersken snart hadde tenkt å gå.

«Jeg gleder meg til å møte ham igjen,» fortsatte kvinnen med en inderlig glød i stemmen. «Mens De kommer til helvete for syndene Deres, vil jeg være sammen med ham.»

«Hva mener De? Det høres nesten ut som De har tenkt å dø.»

Kvinnen nikket mot koppen hennes. «Hvorfor drikker De ikke mer? Smaker det ikke godt?»

Siri skalv lett på hendene idet hun løftet koppen. Lukten fikk henne nesten til å brekke seg, men nok en gang lot hun som hun drakk.

«Er De fortsatt trett?» spurte kvinnen med ett.

Siri nikket. «Det har vært en lang dag. Torstein og Erik kommer snart hjem.»

«De skuffer meg. Hvorfor drikker De ikke mer?»

Kvinnens stemme hadde økt i styrke. Nå reiste hun seg og gikk bort til peisen. Hun virket ustø, syntes Siri. Det var nok brennevinet.

Da kvinnen bøyde seg og grep ildraken, passet Siri på å helle noe av innholdet i kaffekoppen oppi spyttebakken, som sto inntil veggen, like ved føttene hennes. Torstein brukte den til å tømme aske fra snadden.

Det kjentes som om hjertet hoppet opp i halsen da kvinnen reiste seg og kom gående mot henne. Ildraken hadde hun lagt fra seg på gulvet. «Hvorfor er De ikke mer trett?» spurte hun.

«Jeg er trett.»

«Men ikke nok,» kom det hardt fra den andre kvinnen.

Siri så forundret på henne. «Ikke nok? Jeg forstår ikke.»

Kvinnen stirret ned i koppen hennes. Plutselig bredte et smil seg i det innbitte ansiktet. «Flink pike.»

Snøvlet hun? Det var rart at koppen ikke knustes, så hardt som Siri holdt om den.

Kvinnen stavret seg bort til stolen sin. Der ble hun sittende og betrakte Siri med døsige øyne. «Jeg forstår det ikke,» sa hun. «Jeg forstår det virkelig ikke.»

Siri så spørrende på henne. «Hva er det De ikke forstår?»

«Hvordan han kunne velge Dem fremfor meg. Jeg kunne ha gitt ham alt han ønsket. Til og med barn. Jeg er voksen. De er nesten for et barn å regne.»

Det var vanskelig å finne på noe å si, tenkte Siri. Hun hadde forklart seg.

Brått holdt kvinnen på å falle av stolen, og Siri reiste seg og tok henne i armen. «Kanskje De skulle legge Dem litt nedpå?» foreslo hun forsiktig, fremdeles redd for at kvinnen skulle bli sint.

Kvinnen snøvlet noe uforståelig. Brennevin var lumske saker. Det kunne forandre folk bare etter noen slurker, visste Siri. Hun måtte bruke mye krefter for å støtte kvinnen bort til slagbenken.

«Hvorfor er ikke De også trett?» Ordene var svake, nesten uhørlige. «De burde ha vært like søvnig som jeg.»

«Ikke snakk,» hvisket Siri tilbake. «Legg Dem nedpå, så skal jeg finne en pute og et teppe til Dem. Torstein og Erik kommer nok snart hjem. De kan hjelpe Dem tilbake til stua Deres. Eller Asylet,» la hun raskt til.

Kvinnen svarte ikke, men ble liggende rett ut på benken og stirre opp i taket.

Siri fant frem et teppe og en pute. Puten la hun under kvinnens hode, og teppet pakket hun godt rundt henne.

«Det var meg han elsket hele tiden. Ikke Dem,» mumlet pleiersken.

Siri nikket. Det spilte ingen rolle om overlegen hadde vært kjær i henne eller ikke, og nå var det best om kvinnen sovnet, slik at hun slapp å høre på fyllerøret hennes.

Kvinnen lukket øynene og sukket lett. «Nå kommer jeg,» hvisket hun. «Nå kommer jeg til deg.»