Belinda Bauer

Den synske

Oversatt av Tor Edvin Dahl

Belinda Bauer

Den synske

Oversatt av Tor Edvin Dahl

Tilegnet Eve og Michael Williams-Jones.

Uten deres sjenerøse hjelp ville jeg aldri blitt forfatter.

1.

Valentinsdagen 2000

John Marvel så på klokka.

Den var blitt åtte trettisju, og han hadde gjort nøyaktig det samme for mindre enn ett minutt siden. Han hadde lovet Debbie at han skulle være hjemme klokka ni. Vanligvis var ikke det så viktig, men i kveld betydde det noe, selv om han ikke var sikker på hvorfor.

Han merket at kulden strømmet inn i lungene da han stirret opp i den kuppelen av lys som skjulte stjernene. Frosten hang som en overjordisk ring rundt gatelykta, og Marvel kjente hvordan den samme frosten trengte seg inn mot huden gjennom det tynne buksestoffet.

Han likte ikke å være utendørs. Det var altfor … friskt. Selv her, hvor London hadde spredd seg sørover og dekket elva og det som en gang ble kalt Englands hage, med sin skitt og trafikk og stanken av forfall.

Marvel følte at han var en del av det: altfor mye hjemmelaget mat.

Altfor mye hjemme.

Det behagelige liv hadde alltid gjort ham rastløs. Han hadde et konstant behov for å komme seg videre, bevege seg oppover, hvis ikke ble han frustrert.

Nå stirret han tvers over gata til King’s Arms. Puben var fylt med varme og støy og øl. Det var mer enn et år siden han hadde vært der – full – og han savnet stedet fortsatt. Det var som en kjæreste, og han kjente suget i brystet og klumpen i halsen. Han kom ikke til å gå dit i kveld. Eller en hvilken som helst annen kveld. Dette var en test – en lek han lekte. Kjørte forbi, satte ned farten, lente seg framover for å se bedre.

Men stoppet ikke.

Likevel. I kveld hadde han stoppet. Han visste ikke hvorfor. Han var ikke mer tørst enn han hadde vært de fire hundre foregående dagene siden han sist hadde tatt seg en drink.

Men han hadde oppdaget kvinnen.

Og nå var det hardt å stå her, så nær og likevel så fjernt. Det skitne, fargete glasset i pubvinduene var opplyst innenfra og fikk ham til å tenke på Kristus på veggen i en katedral, der han kalte på synderne.

Marvel sjekket klokka.

Nå var den åtte trettiåtte. Sekundviseren beveget seg i billige rykk.

«Hør her,» sa han. «Hopper du, eller hopper du ikke?»

Kvinnen på framspringet så vekk, og fingrene hennes klemte hardere rundt mursteinene. I det kalde, ravgule skinnet kunne Marvel se at hun hadde gåsehud på de tynne armene. Hun hadde inneklær på seg. En tynn topp, trange jeans og den typen tåpelige små ballerinasko som kvinnene brukte nå for tiden i stedet for høye hæler.

Nå så hun ellers ikke ut som ei jente som ville brukt høyhælte sko. Hun hadde et nervøst, underernært ansikt som gjorde at kinnbeina hennes stakk ut, mens øynene ble store. Resultatet var ikke så mye Audrey Hepburn som det var spiseforstyrrelse.

Marvel tippet at hun var tidlig i tjueårene, men hun kunne for den saks skyld like godt vært sytten. Eller førti.

Hun kikket bort på ham og trakk unnskyldende på en beinete skulder. «Jeg … jeg venter på toget,» sa hun. Deretter så hun tilbake ned mellom beina på togskinnene.

«Interessant,» sa Marvel og nikket alvorlig med hodet – som om hun dermed hadde forklart alt.

Han gikk bort til henne, lente seg over rekkverket og kastet et raskt blikk på de skinnende togsporene. Mens han gjorde det, holdt hun seg hardere fast og så vaktsomt på ham – som om han når som helst kunne kaste seg over henne og trekke henne til seg over muren og i sikkerhet.

Gjøre en heroisk innsats og redde henne.

Men på tross av navnet gjorde ikke Marvel det.

I stedet gryntet han humørløst og sa: «Da har du ikke mye å se fram til. Det går ikke noen tog forbi her etter åtte.»

Hun sa ingenting på en lang stund. Og så spurte hun, uten å se opp: «Hvor … hvor mye er klokka nå?»

Marvel så på klokka si igjen – vred på armen slik at gatebelysningen skinte på urskiva: «Tjue minutter på ni.»

Jenta nikket sakte ned mot skinnene, og det rotete brune håret skjulte alt bortsett fra øyebrynene og den røde nesetippen. Hun rynket brynene og tørket nesa med håndbaken.

«Å,» sa hun, og Marvel skjønte at hun gråt.

Han fikset ikke gråting, og bestemte seg for verken å si noe trøstende eller klappe henne på ryggen. Det kunne føre til en hel styrtsjø av følelser. Han bare sto der mens hun gråt stille.

«Jeg greier ikke å gjøre noe riktig,» hvisket hun til slutt.

«Velkommen i klubben,» snøftet han.

Hun bare ristet sakte på hodet, ville åpenbart ikke melde seg inn i en klubb som hadde ham som medlem – enda så desperat hun var.

«Hva heter du?» sa han.

Hun svarte ikke. Det var det samme for ham, men han måtte late som. Det var sånt man forventet.

Marvel kom ikke til å holde klokka ni-løftet. Han var lettet. Løfter var feller, lenker man måtte komme seg fri fra.

Hjemme før ni.

Er ikke på puben.

Jeg elsker deg.

Jenta gråt fortsatt.

Han så på klokka igjen. Sytten minutter på ni. «Kom igjen,» sa han bryskt. «Hopp tilbake så skal jeg kjøre deg hjem.»

Hun ga fra seg et langt, skjelvende sukk og nikket svakt. «Ok.»

Marvel ble litt overrasket. Dette var lett.

Litt for lett.

Kjeven strammet seg irritert. Hun hadde sannsynligvis ikke tenkt å hoppe i det hele tatt. Mens han hadde stått her i den iskalde februar-natta i nesten tretti minutter, med synet av King’s Arms rett foran seg, og hele tiden hadde hun ikke gjort annet enn å vente på en mulighet til å klatre tilbake over muren.

Bortkastet tid.

Livet hans var fullt av slike hendelser, og det gjorde ham kvalm.

Men hun hadde i hvert fall gitt ham en god grunn for å være forsinket. Ikke det at han trengte noen unnskyldning. Han løy ofte for Debbie om hvor han hadde vært og hva han hadde gjort, og det hadde ikke forandret noe som helst. Hva kunne hun si? Med et liv som hans kunne du finne på all verdens vrøvl, og folk var nødt til å tro deg. Det hørte til jobben.

Han rakte ut en hånd for å støtte jenta da hun svingte beina over rekkverket, men hun trakk seg vekk fra ham, og han lot henne være i fred. Hun gled klønete ned fra muren og landet på gata rett ved siden av ham. Hun var nesten tretti centimeter kortere enn ham, og Marvel var ikke noen kjempe.

Hun skalv og slo armene rundt seg for å bli varmere.

Før noen av dem fikk sagt noe som helst, ristet åtte tjue-toget fra London Victoria i brua.

Begge stirret ned på det svarte taket som gjorde at de ikke lenger kunne se skinnene under føttene.

I stillheten som fulgte etterpå, sendte jenta ham et anklagende blikk, men overbetjent Marvel bare trakk på skuldrene.

2.

«James!»

James Buck sto med en Golf GTi i den ene, oljete hånden, omtrent som en kelner i ferd med å levere hovedretten til en bilpresse. Han snudde seg mot sjefen sin. Han hadde ikke hørt ham komme, for garasjen var alltid full av støy på grunn av motorene og ekkoene og radioen. Dessuten hadde han stått i egne tanker. Alltid i egne tanker.

Han tenkte på Daniel, selvfølgelig.

«Hva er det?» sa han.

«James!» ropte Brian Pigeon nok en gang. «Ang! Kan du ikke dempe den fordømte tingen?»

Ang gikk bort til radioen mens han slepte feiekosten surt etter seg, og James senket armen. Bilen svevde alene der oppe uten hans hjelp – holdt på plass av løftebukken. Hjulene dinglet ned fra opphengene lik valper som nettopp var plukket opp fra gulvet.

Musikken brølte litt lavere.

«Var det du som tok deg av bilen til Mr Knight?»

Mr Knight hadde en helt plettfri Audi TT med forkrommet Billy Boat eksospotte. Siste gang de hadde hatt den inne, hadde noen ripet opp en skjerm, så hvis noe hadde gått galt med Audien, var det ikke noen spøk. Men James hadde ikke rørt bilen verken denne eller forrige gang.

Ikke at det gjorde noen forskjell.

«Hvilken bil?» sa han uforstående.

«Den der!» ropte Brian og viftet med en finger mot plassen foran garasjen. «Den drypper olje på den helt nye sementen.»

James så ikke ut på plassen, men kikket i stedet opp i understellet til Golfen og svelget hardt. Sementen var ikke så ny. Den var blitt lagt nøyaktig fire måneder tidligere, den femte november.

Om morgenen etter Guy Fawkes-feiringen.

Den morgenen Daniel hadde forsvunnet.

Han ventet ikke at Brian Pigeon skulle tenke på det akkurat nå, men han hatet ham likevel, fordi han ikke opplevde dagen på samme måte som han selv.

Brian ropte igjen. «Da du la på toppdekselet, må du ha kommet borti pakningen. Nå er det olje overalt. Mr Knight har fått olje i oppkjørselen sin også.»

James ville ikke vært så likegyldig. Det var sannsynligvis Mikey som hadde tuklet med pakningen. Han var rask og uvøren, og hvis ikke bilen var koblet til en diagnosemaskin, var han ofte helt hjelpeløs. Men James sa ikke det. Han bare sto der med den ene hånden i siden og en skiftenøkkel dinglende i fingrene, mens den andre automatisk løsnet en skrue over hodet på ham.

«Hva sier du? Nå må alt sammen gjøres om igjen.»

«Ikke av deg!» ropte Mr Knight ute fra kontoret. «Du betaler en annen for å fikse det, ellers skal jeg saksøke deg for alt du eier og har!»

Brian overhørte ham. «Hva sier du?» gjentok han, henvendt til James.

«Unnskyld?» sa James. «Jeg skjønner ikke.»

«Ikke kom med sånt pissprat,» ropte Brian. «Mr Knight er en av våre mest verdifulle kunder. Og nå er vi nødt til å gjøre hele jobben en gang til!»

«Dere rører ikke bilen min,» insisterte Mr Knight.

«Gratis!» fortsatte Brian.

«Ikke engang gratis,» sa Mr Knight. «Jeg skal saksøke dere!»

Brian ignorerte ham nok en gang og ropte til James: «Nå går det ikke lenger, James. Kom deg ut.»

James overlot Golfen til seg selv og tørket panna med albuen. «Hva sa du?»

Skiftenøkkelen i den høyre hånden kjentes plutselig veldig tung.

«Pakk sammen sakene dine og kom deg ut.» Brian viftet med tommelen over skulderen. «Du har fått sparken.»

Det var stille en kort stund – eller så stille det var mulig å få det i en garasje der musikken fortsatt var deres konstante bakgrunnsstøy.

«Vent litt,» sa Mr Knight, plutselig langt mindre truende. «Jeg er ikke – det er ikke nødvendig …»

Brian løftet hånden i været. «Ta det med ro. Det er ikke din feil. Du er en altfor viktig kunde til at jeg vil miste deg på grunn av en idiot.»

James kjente det kalde stålet inne ved roten av tommelfingeren. Skiftenøkkelen var et vakkert instrument og perfekt balansert. Han klemte til.

«Men det virker litt strengt at du skal gi fyren sparken,» sa Mr Knight.

«Slett ikke,» sa Brian. «Han tuklet med bilen din. Skitnet til oppkjørselen din. Skitnet til gårdsplassen min. Kostet meg en formue. Men det viktigste er ikke pengene – vi har et visst renommé. Vi er fagfolk.»

Mr Knight trakk på skuldrene og nikket. Skjønte sakte at noen ganger må en mann bare gjøre det en mann må gjøre.

Brian snudde seg og så på James. «Er du her fortsatt? Hva venter du på? Pakningsmirakelet?»

James snudde seg og slengte skiftenøkkelen av all kraft tvers gjennom verkstedet. Det traff en benk, skled bortover det rødmalte betonggulvet til Pigeon’s MoT & Diagnostics og seilte ned i den gamle smøregraven med et høyt metallisk pang. James styrtet rundt sjefen sin (Det der er en Snap-On, din lille dritt!) og forbi Mr Knight (griste til oppkjørselen min noe aldeles jævlig …) og inn på det tarvelige kjøkkenet.

Han slengte seg ned i den eneste stolen som hadde polstret sete – den Brian alltid tok. Han la en fot opp på en av de andre stolene og dyttet den støyende et stykke bortover linoleumsgulvet før han sparket den overende med et høyt smell.

Rommet besto av et respatexbord, en utslagsvask, en trebenk som Ang sov på, og fem meget forskjellige stoler. Bordet var dekket med gamle aviser og ferdigmatemballasje pluss et krus uten håndtak, som Pavel og Mikey brukte som askebeger. Veggene var flekket av mørke fingeravtrykk. Over mikrobølgeovnen hang det en kalender som var en unnskyldning for å ha bilder av toppløse damer på veggen. Ingen av dem så noen gang på damen eller bladde om til en ny måned, den bare hang der som en liten macho-utfordring.

James veltet enda en stol.

Hele tiden hørte han utydelige stemmer over den vanlige støyen av popmusikk og bilmotorer. Stemmene ble stadig litt mindre opphissete. Brian sa til slutt noe til Mr Knight, hvoretter Mr Knight gikk sin vei. De vanlige manøvrene forut for avskjeden.

Så startet motoren på leiebilen. James ville kjent igjen den lyden hvor som helst, det var en Citroën med dieselmotor, og den hørtes som en rustning i ferd med å falle ned en trapp.

Mr Knight etterlot Audien sin slik at de kunne få reparert den. Etter alt bråket og drittpraten. Det var sånn det alltid endte.

James hørte Citroënen humpe ut av gårdsplassen og over i annet gir mens den forsvant bortover veien. Deretter reiste han seg.

Han gikk tilbake til verkstedet, der Ang allerede hadde hentet skiftenøkkelen blant alt skrotet i bunnen av den gamle smøregraven. Ang var rask til å utføre slike ekstrajobber, og Brian visste å utnytte det. Han brukte ham til å skaffe brødskiver, parkere biler og ringe telefonnumre. Selv hadde han det altfor travelt til å kaste bort tiden på å komme forbi sentralbordet. Tre år etter at han kom til England sittende på akslingen til en lastebil, strevde Ang fortsatt med å lære språket. Hittil hadde han ikke fått skikkelig tak på annet enn banneordene.

Dette er Pigeon. Vennligst vent. Er det beskjed? Ang trente i det uendelige på disse setningene, men oppgaven var et minefelt.

Nå dirigerte Brian ham fra kanten av graven med hendene på hoftene. Trykknappene på overallen hans gapte. James hadde lagt merke til at når Brian lente seg over en motor, hadde han i det siste vært nødt til å finne et eller annet trygt sted å plassere magen.

Han så på James: «Det der med skiftenøkkelen var på kanten.»

«Beklager.»

Brian trakk på skuldrene og sa: «Men det pakningsmirakelet var ganske fikst, synes du ikke?» Han lo av seg selv og la til en oppsummering. «Jævla vittig.»

James smilte blekt og strakte ut en hånd for å hjelpe Ang opp mellom den gamle rampen og veggen i graven. Han var ikke så kraftig, så han tok tak, men Ang var lett som en fjær og nærmest fløt opp av graven.

James fulgte etter Brian inn på kontoret mens Ang tok feiekosten og skrudde opp radioen og sang med. Gal tekst til gal melodi.

«Ang!» ropte Mikey. «Du høres ut som en brunstig katt!»

«Takk,» sa Ang og sang videre. Han elsket radioen. Den sto på om morgenen når de kom på jobben, og den var fortsatt på når de gikk om kvelden.

Brian så opp da James kom inn på kontoret. «Du tok det pent, gjorde du ikke?»

«Det gjorde ikke noe,» sa James.

«Det er jo ikke lenge siden …» Brian slo ut med hendene. «… du vet hva jeg mener.»

«Det gjør ikke noe,» sa James og mente det. Han brydde seg mindre og mindre om noe som helst. Ingenting var viktig lenger.

Brian tok en neve sedler opp av lomma og fant fram en tjuepundseddel. «Her,» sa han.

James puttet den i brystlomma uten et ord.

«Skitt,» sa Ang i døråpningen. «Penger ut av døra.»

«Vinduet,» sa James. «Penger ut av vinduet.»

«Hva betyr penger ut av døra?»

«Aner ikke. Småpenger, kanskje. Får du bare småpenger? Ikke mye, med andre ord. Skjønner?»

«Å,» sa Ang. «Ok.» Han ble stående i døråpningen.

Brian snakket i telefonen og gjorde avtale om en ny hydraulisk jekk. For fire år siden, da James nettopp hadde begynt, hadde de hatt tre elendige gamle smøregraver. Nå var to av dem fylt igjen og erstattet med løftebukker. De hadde i tillegg fått gummiimpregnert gulvet og lagt ny sement på gårdsplassen – men de måtte fortsatt plassere kaffekanna mot døra på mikrobølgeovnen for å holde den på plass. Brian var rik, men sparsommelig, og James tenkte at kanskje var han rik nettopp fordi han var sparsommelig.

Han ropte til en eller annen noe om leveringstider og når betongen ville sette seg, deretter smelte han telefonen på plass og ropte: «Drittsekker!»

Ang stakk hodet inn på kontoret, i rett tid som vanlig. «Fikk sparken for småpenger.»

«Hva?» sa Brian.

«Han sparket. Ingen James.»

«James fikk sparken.»

«Men du sparket for småpenger.»

«James fikk sparken,» gjentok Brian. «Han er hvit og engelsk og derfor fikk han sparken. Du er kinamann og derfor kan jeg ikke sparke deg, for da ville jeg vært rasist. Skjønner?»

«Skitt.» Ang rynket panna. Han fingret med enden av feiekosten og plukket på treverket med fingerneglen.

Brian sukket. «Har du tenkt å feie gulvet, eller blir jeg nødt til å ringe immigrasjonskontoret?»

Ang rettet seg opp og begynte å feie. «Jeg hmong,» påpekte han surt. «Ikke kinamann.»

«Og nå er du i England, og her i England arbeider vi.»

I den andre enden av verkstedet utstøtte Pavel en hul latter ned i hjulbuen på en Lexus.

James så opp og fortsatte å skru ut mutteren på Golfens eksosklemme. Dette var trettende gang han fikk sparken. Ydmyket for i alt to hundre og seksti pund. Brian Pigeon var flink til å spille – han burde vært skuespiller og ikke drevet et tarvelig MoT-verksted i sørenden av London – og sinnet hans var overbevisende, selv når du visste at han bare spilte. Noen ganger dukket Mrs Pigeon opp på verkstedet. Men hun gikk sjelden ut av den slanke Mercedesen – bare ga ordrer til Brian gjennom vinduet, som om hun hadde kjørt inn på en McDonalds-drive-in-restaurant. Brian ble imidlertid aldri sint på henne, og James forestilte seg at han lagret opp akkurat den følelsen, slik at den lå på spranget, klar til å bli øst ut over ham når en kunde begynte å krangle.

Det virket hver gang. Ingenting gjorde en rik drittsekk mildere stemt enn å oppleve at en verkstedslave fikk sparken på stedet fordi han hadde tabbet seg ut. Ingenting ga drittsekken en like sterk følelse av virkelig å være betydningsfull.

Det var bare spill for galleriet, men James syntes det var ubehagelig likevel. Han ble hengt ut offentlig for å ha gjort noe han slett ikke hadde gjort. Ble nødt til å be om unnskyldning. Tåle ropingen og ydmykelsen og spyttingen i ansiktet.

Det gjorde at han følte seg som en dritt.

Selv de tjue pundene fikk ham til å føle seg som en dritt. Brian stakk alltid til ham den samme summen, som om han på den måten gjorde ham en stor tjeneste, gjorde ham til en utvalgt, til den foretrukne sønnen.

«Jøsses,» sa Brian Pigeon stille.

Ang sluttet å synge og stirret trist ut gjennom de dobbelte dørene.

James så hvor han stirret og kjente at han ble enda mer motløs.

Kona hans satt med beina korslagt ved enden av gårdsplassen som en buddha i blå anorakk.

Det minnet ham på at motløsheten var vel fortjent.

3.

Anna Buck var gal. Det kunne enhver se.

Hver morgen satt hun der ute. Ikke lent opp mot en vegg som uteliggerne, men midt i veien, slik at de forbipasserende måtte svinge utenom henne når de passerte med telefonene og iPodene sine plugget inn i ørene, mens barna måtte sykle sakte rundt henne som små indianere.

En gang hver dag åpnet Anna den skitne utgangsdøra til det viktorianske terrassehuset sitt og snek seg ut, enten det var sol eller regn. Ikke før hadde hun kommet seg utenfor, så lukket hun døra fort, som om hun måtte passe på at katten ikke kom seg ut.

Hun hadde alltid på seg det samme: en diger, blå regnfrakk med ermer som rakk helt ut til fingerspissene. Hun stirret ned i bakken og hadde hetta trukket over hodet, slik at ansiktet hennes så ut som det var under vann. Anna trengte ikke se opp for å vite nøyaktig hvor hun skulle. Med tildekket hode, godt framoverbøyd, skrittet hun tvers over det brede fortauet og bort til den sementerte plassen foran verkstedet.

Der sank hun sakte ned på kne og begynte å børste.

Hver dag børstet hun sementen med en tannbørste, tørket den med en klut og polerte den helt til den skinte som en smykkestein.

Ingen stoppet henne. Folk hadde det for travelt, skulle andre steder. Hvis de så henne, holdt det med et blikk, og det var bare hvis de så nøyere etter at de oppdaget hva det var hun pusset på.

Fem fotavtrykk i sementen.

Fem små fotavtrykk som gikk fra de sotete husene til hvor-de-nå endte …

I dag var det tørt, og avtrykkene var støvete, og Anna brukte tannbørsten til å fjerne skitt og søle fra de små avrundede nedsenkningene der tærne hadde vært. Etter at den verste skitten var fjernet, presset hun pekefingeren ned der stortåa hadde vært for å fjerne støvet. Hun tenkte på tærne til Daniel – så små og rosa og sprellende.

En søt liten gris gikk til byen …

Rosa, sprellende og leende. Straks hun begynte på reglen, vred han forventningsfullt på seg – øynene hans ble to smale, skinnende måner inne i de lubne kinnene, og tennene i både over- og undermunnen ble synlig mens han hylte av latter.

Fingeren hennes passet nøyaktig ned i det neste tåavtrykket.

Men én liten gris ble alene igjen.

Hun holdt fortsatt på med den andre tåa – spissen på pekefingeren hennes passet akkurat ned i avtrykket, helt perfekt.

Men én liten gris ble alene igjen.

Daniel hadde ikke blitt igjen hjemme. Daniel hadde løpt ut og ikke kommet tilbake.

Ikke hvem som var tykkest, ikke noe … løpe-løpe-løpe hele veien hjem.

Bare.

Borte.

Anna presset lillefingeren sin inn i det tredje avtrykket, deretter det fjerde.

Det femte – etter lilletåa – var for lite selv for hennes egen lillefinger, og hun bøyde seg helt ned til bakken som om hun ba – og blåste vekk skitten – forsiktig langs innerkanten fordi Daniel var veldig kilen, og deretter til hælen mens hun fjernet de siste restene av skitt med kluten. Mens hun gjorde dette, kunne hun kjenne hælene hans inne i hendene sine, hvordan hun omsluttet dem den gangen for lenge siden når hun skiftet bleier på ham, lot føttene hans tråkke i lufta og han fniste av talkumlukten.

Han lo og hun lo og så lo James også. Det var umulig nå – bare å tenke på å le.

Han kommer til å bli en skikkelig sprinter – se på de lårene. Han kommer til å bli danser, se hvordan tærne hans peker. Han kommer til å spille på Spurs – en skikkelig målskårer!

Det hadde vært en enkel sak å trene ham til å sitte på potta. De sa at det var verre med gutter enn med jenter, men Daniel hadde sluttet med bleier da han fylte to. Han elsket storegutt-jeansene sine og Batman-buksene. Han kalte dem bangbang-bukser, og hun og James hadde ikke hjerte til å korrigere ham, for det lød så søtt og gjorde dem så latterlig glade hver gang han sa det.

Anna hulket. Hulkene kom uten noe forvarsel, og hun prøvde ikke å stoppe dem. Tårene hennes tvang seg fram like uunngåelig som det å puste, umulig å kontrollere. De første dagene hadde hun forsøkt, men det hadde ikke gått. Nå bøyde hun seg framover og gråt åpenlyst og brydde seg ikke om hvor hun var og hvem som så henne.

En tåre falt ned i fotavtrykket, og hun bannet innvendig mens hun tørket den fort vekk med kluten. Salt og sur nedbør var døden for både sement og betong.

Etter at hun hadde fjernet støvet og skitten fra avtrykkene, åpnet hun boksen med voks og begynte å polere dem.

Helt ytterst på plassen hadde en eller annen som ble kalt Big Mike, skrevet navnet sitt i den samme våte sementen. Men ingen hadde noensinne brydd seg om Big Mike, og de grunne bokstavene var allerede blitt slitt ned av regnet og passerende føtter og var i ferd med å forsvinne.

Det skulle aldri skje med fotavtrykkene etter Daniel.

Aldri.

Denne innbitte tanken stoppet tårene hennes et øyeblikk, og hun tørket nesa på det blå ermet og trakk pusten dypt, oppmuntret av sin egen vilje til å holde sin sønns siste kjente skritt friske og rene, akkurat slik de hadde vært den dagen de ble laget for nøyaktig fire måneder siden.

Hun kunne ikke forhindre at folk tråkket på dem – ikke etter at hun hadde gått inn i leiligheten igjen, i hvert fall. Men hun kunne få dem til å skinne, og det gjorde hun hver eneste dag det ikke regnet. Når det regnet, gikk hun ut og bare satt bøyd over dem en stund, med senket hode som en døende squaw – og beskyttet fotavtrykkene mot slitasjen en kort stund, inntil hun skyndte seg inn igjen før minstebarnet våknet.

Andre ganger satte hun et telys der, og tente det med en gammel Bic-lighter. En gang hadde en politimann blåst det ut og sagt at det var brannfarlig. Anna hadde skreket rett inn i ansiktet på ham – noe vilt usammenhengende om Daniel og bortkastet tid og hvorfor ikke fakke noen forbrytere i stedet – og politimannen hadde rygget bakover og skyndt seg videre. Etter den hendelsen tok han runden sin på det andre fortauet og lot henne tenne lyset sitt i fred. Nå stakk Anna fingeren ned i det siste fotavtrykket. Det var dette hun likte best – den siste kontakten Daniel hadde hatt med bakken. Avtrykket var vridd og uformelig og grunnere enn de andre – som om han rett og slett hadde tatt av og seilt av gårde over lindetrærne og opp i himmelen.

Lenger borte – der det sjette avtrykket skulle vært – var sementen glatt og uten merker.

«Hva driver du med?»

Anna så fort opp og oppdaget ei jente. Hun hadde på seg skoleuniform – svarte bukser, svarte sko og en rød genser der det sto St Catherine’s Academy brodert tvers over venstre side av brystet.

Noen ganger ropte ungene til Anna når de passerte i store gjenger, eller de kalte henne tulling og gærning og det som verre var.

Hun bøyde seg framover og fortsatte arbeidet.

«Hva er det du driver med?» sa jenta en gang til.

Det var flere uker siden Anna hadde snakket med andre enn James.

«Rensh …,» begynte hun og måtte ruske opp i halsen etter tårene. «Renser.»

«Å,» sa jenta.

Anna pusset hælen på det siste fotavtrykket, slik at sementen ble glatt og skinnende som glass. Mens hun skrubbet, gnisset nylonhetta på anorakken hennes fram og tilbake over ørene hennes og kuttet ut alle andre lyder.

Skr-skr-skr …

Anna fortsatte å skrubbe lenge etter at hun visste at fotavtrykket var ferdig, bare for å holde på den støyende stillheten.

«Hvorfor?» sa piken.

«Hva?» sa Anna.

«Hvorfor pusser du dem?»

«Fordi …» Hun stoppet og tenkte seg om og fortsatte. «Sønnen min har laget dem, og jeg vil ikke miste dem.»

«Hvorfor det?»

Daniel hadde også forlangt å vite hvorfor. Hele tiden. Hvorfor ditt, hvorfor datt. Det hadde gjort henne gal. Selv om – naturligvis – den gangen ante hun ikke hva det ville si å være gal. Nå da Daniel var borte, visste hun hva ordet virkelig betydde. Anna hadde lært såpass. Hun visste at hun holdt på å bli gal, men hun visste bare ikke hvordan hun skulle forhindre det, like lite som hun visste hvordan hun kunne slutte å gråte eller puste.

«Hvorfor?» Jenta var der fortsatt. Spurte fortsatt. «Hvorfor vil du ikke miste dem?»

Anna trakk på skuldrene uten å se opp. «Fordi jeg har mistet ham.»

«På ordentlig?» sa jenta. Panna rynket seg og fortalte at dette var mystisk. «Hvordan?»

Svaret på hvordan hadde gått så mange ganger rundt i hodet til Anna at hun kunne det utenat, akkurat som hun en gang husket bilde for bilde dvd-ene til Daniel – Løvenes konge og Toy Story. Hun ville helst ikke spille av svaret, men når det først hadde begynt, kunne hun ikke stoppe det.

Hun hadde vært på kjøkkenet og gjort i stand lunsjboksene til barnehage og jobb. Peanøttsmør og gulrøtter pluss en liten sjokolade formet som en frosk til Daniel, peanøttsmør og en Mars til James. På verkstedet tvers over gata hadde radioen stått på – den metalliske lyden av Duran Duran, kanskje, eller Culture Club. Et eller annet fra åttitallet. Hun hadde sett ut gjennom kjøkkenvinduet og ned på gata, der alt hadde sin egen rytme: 32-bussen sto på holdeplassen og ventet, en mann luftet to dachshunder, en kvinne jogget så sakte at den høye mannen med Daily Telegraph under armen ikke hadde noen vanskeligheter med å ta henne igjen. Fortaushellene sprakk og vippet på seg fordi lindetrærne nektet å bli holdt på plass av betongkvadratene. En sementbil sto parkert utenfor verkstedet, og sjåføren var i ferd med å legge tykke, bølgeformede plastrør tvers over gårdsplassen.

Ganske snart ville James snike seg innpå henne bakfra og legge armene rundt henne …

Å!

Hun hadde snudd på hodet og kysset ham hardt og lenge.

I kveld skal jeg ha med meg noe skikkelig fyrverkeri, sa han.

Hun lo og sa: Det skal du sikkert!

Han hadde ledd også, snodd armen rundt henne og tatt lunsjboksen. Sakte. Kroppene deres var tett inntil hverandre hele veien ned.

Han smilte.

Vi sees i kveld.

Hun kom til å se ham mye tidligere.

Men aldri på samme måte som før.

Anna hørte at han gikk. Hørte ham gå nedover den smale, mørke trappa, hørte ham åpne døra …

Hun hadde ikke hørt ham lukke den. Hun hadde ikke engang tenkt på det før etterpå – da det var altfor, altfor, altfor sent. James åpnet døra, James lukket døra. Det var sånn det hadde vært hver dag i de tre årene de hadde bodd her. Hun kunne rutinen like godt som hun kunne Toy Story – så godt at hun kunne lukke lydene ute og tenke på noe annet mens filmen dundret videre i bakgrunnen.

Uhørt.

Daniel!

Hun hadde tatt ut sjokoladen og lagt inn en gulrot til.

Daniel! Ikke tull nå!

Hun hadde tatt ut gulroten og lagt sjokoladen tilbake.

Hun hadde bestemt seg for å lage cornflakeskake til kvelds. Det var Daniels favoritt. Og så skulle hun ta med seg noen epler på veien til jobben, slik at de kunne more seg med å fange dem med tennene i vannbøtta.

Hun kom aldri til å gå på jobben igjen.

Daniel!

Hun hadde gått inn på soverommet hans. Hun hadde gått inn på badet. Hun hadde gått tilbake til rommet hans. Hun hadde ikke gått ned i første etasje. Hvorfor skulle hun det? Trappa endte rett ved ytterdøra, og den var alltid lukket fordi huset lå rett ved siden av en gjennomfartsåre.

I stedet hadde hun stått ved siden av tv-en og kastet bort tiden, kastet bort livet, og lurt på hvor han kunne være – og innen hun rakk å kikke ned trappa, var det for sent.

For et hundre og tjue dager siden var døra blitt stående åpen …

Etter det hadde alt gått i full fart: Hun hadde løpt og ropt, og sjåføren på sementbilen hadde kikket opp fra den tykke, bølgeformede slangen for å se hva som var på ferde. Pavel og Mr Pigeon hadde spurtet frem og tilbake langs gata, stoppet fremmede og holdt hendene mot hoftene for å vise hvor høy Daniel var. Ang hadde klamret seg til feiekosten sin og stirret på alt ståket med oppsperrede, tårevåte øyne. Mikey sto i den smale gata bak verkstedet og ropte Danny! Danny!

James hadde endelig dukket opp, han hadde vært i butikken, og armene hans var fulle av stjerneskudd og raketter, men nå glemte han fyrverkeriet fullstendig, og mistet rakettene én etter én mens han løp desperat fram og tilbake i gata.

Og hun hadde kjent lukten av fyrverkeriet og hørt den blikkboksaktige lyden av poplåtene inne på verkstedet.

Den første politibilen hadde svingt inn til fortauskanten og funnet akkurat dette stedet. Stedet der fem små fotavtrykk hadde løp over gårdsplassen.

Og stoppet.

Ingen hadde sett ham.

Ingen så ham mer etter den iskalde novembermorgenen.

Anna husket ikke stort mer fra den dagen og husket ikke mye fra dagene som fulgte heller. Massevis av politi og kameraer og avisoppslag som ble kortere og kortere. Fra tid til annen ringte DCI Lloyd og prøvde å få henne til å huske noe hun hadde glemt, i tilfelle hun skulle sitte inne med viktige opplysninger hun ikke hadde delt med dem. Tilbud om medisiner og rådgivning – som om det kunne få henne til å glemme at Daniel var forsvunnet. Som om det ville hjelpe!

Anna var ute av stand til å forklare hvordan hun hadde kommet seg fra den dagen og hit, hvordan hun hadde overlevd.

Hvorfor hun hadde overlevd.

Jenta sto fortsatt ved siden av henne.

Anna plukket opp kluten og tannbørsten og voksen og reiste seg. Nå da hun sto, kunne hun se barneansiktet tydeligere. Det var rundt og rødmusset og omtrent åtte år. Jenta hadde briller med svart metallinnfatning og mørkebrune fletter med hårspenner formet som blomster.

«Hvor gikk han?» spurte jenta, og Anna skjønte at hun hadde tumlet høylytt ut med alle minnene sine.

«Det vet ingen,» sa Anna, og sannheten lød like brutal nå som første gang hun overhørte en politimann si det til en tilfeldig forbipasserende på den skjebnesvangre – uansvarlige – dagen.

«Har du lett?» sa jenta.

«Jeg har lett,» sa hun. «Vi har lett alle sammen. Vi kommer aldri til å slutte å lete.»

«Er han død?» sa jenta, og øynene var vidt oppsperret av skrekk.

«Nei,» sa Anna bestemt. «Han er i live. Et eller annet sted.»

Barnet nikket alvorlig, lettet over de gode nyhetene.

«Hvis jeg ser ham, skal jeg si det til deg,» sa hun, og Anna ble rørt. Hun prøvde å si «tusen takk», men munnen hennes var ikke til å stole på.

Hun hadde glemt hvor omsorgsfulle barn kunne være. En uke etter at Daniel hadde forsvunnet, hadde noen dyttet en klønete tegning inn gjennom brevsprekken i inngangsdøra – to gullfisk i en dam. Hun tippet at det var fra en av de andre i barnehagen ved TiggerTime et par hus bortenfor. Barnehagelæreren hans hadde banket på et par ganger også og tilbød en trøst hun ikke egentlig var i stand til å gi.

Anna og den lille piken med flettene stirret ned på de fem fotavtrykkene som var blitt så mørke og skinnende at de kunne vært et kunstverk i et flott galleri.

«De er alt du har igjen,» sa barnet trist.

Anna nikket. De var alt hun hadde igjen.

Deretter sa jenta at hun måtte gå på skolen.

Og så forsvant hun også.