Clive Cussler og Jack Du Brul

Jungel

Oversatt av Truls Holst Kopperud

Clive Cussler og Jack Du Brul

Jungel

Oversatt av Truls Holst Kopperud

PROLOG

Øst-Kina

1281 e.Kr.

En tykk tåke fylte dalen og rant ut over fjellene som omga den. Det lette vinddraget fikk det til å se ut som om toppene åndet. Nede på bakken fremsto den tette skogen snarere som former og silhuetter enn enkeltstående trær. Ingen dyr pilte frem og tilbake over teppet av visne blader og furunåler på skogbunnen, og ingen fugler var å høre. En uhyggelig stillhet rådet. Selv lyden av hærstyrkens hester ble tonet ned av den ugjennomtrengelige dysterheten. Dempet stamping av hover var alt som røpet dens nærvær.

Langsomt begynte solen å smelte disen bort, og lik noe som stiger opp fra dypet, trådte den øverste delen av slottets tak frem fra tåken som om det hang i løse luften. Taksteinene av brent leire glitret av fuktighet. Det neste som kom til syne, var de mektige murene som omga byen. Skyteskårene øverst oppe var jevne som tennene på en drage. Selv på avstand var det lett å se vaktene som patruljerte langs toppen av murene med lange spyd tilfeldig slengt over skulderen. De visste at den store Khanens hær befant seg i nærheten, men syntes å ha full tiltro til at byens festningsverk var mer enn tilstrekkelige.

I Kina ble det sagt at en by uten bymur var som et hus uten tak, og følgelig hadde hver landsby uansett hvor liten den var, en befestning av stein, eller i det minste en palisade reist av stokker. Beleiring og stillingskrig ble den foretrukne formen for krigføring, og taktikken var blitt finslipt gjennom mer enn tusen år med konflikter.

Før erobringen av Kina hadde mongolene praktisert det lette kavaleriets kampform og feid over slettene i lynraske raid som sterkt reduserte antall fiender. Men de tilpasset seg den kinesiske kampformen, om enn noe motvillig. Å bruke uker og måneder, noen ganger også år, på å bryte gjennom murene rundt en befestet by, var i strid med deres nedarvede begjær etter raske seire. De hadde hjelp av slaver som fylte igjen vollgravene og bemannet rambukkene under stormen av piler som haglet ned over dem fra brystvernet.

Hvis alt gikk som planlagt, noe solen som smeltet tåken antydet at det ville, kom det denne dagen til å bli tatt i bruk en ny strategi, en strategi som ville omgjøre alle festningsmurene til feller det var umulig å unnslippe. De få krigsherrene i regionen som ennå ikke hadde sverget troskap til Khanen, kom snart til å gjøre det for å unngå å bli utslettet.

I én uke hadde en hær bestående av fem hundre krigere til hest og tusen fotsoldater ventet i skogene rett bakenfor byens åkrer. Avlingen var høstet, jordene lå snauklipte og gule. Det ga bueskytterne bak festningsverket en ypperlig anledning til å slakte ned for fote alle som var dumme nok til å forsøke seg med et direkte angrep. For de som lå i forsvar betydde det også at de hadde nok matvarer til å tåle en langvarig beleiring. Hvis vinteren kom før murene hadde falt, var det sannsynlig at mongolene ville trekke nordover til sin hovedstad og ikke komme tilbake før til våren.

General Khenbish hadde fått ordre av Khanen om å innta byen før de første lette snøflakene la seg på taket av hans palass. Selv om generalen aldri var blitt beæret med Khanens nærvær, ville han like lite skuffe ham som han ville skuffe sin beste venn. Han ønsket bare at den store leder ikke hadde sendt en utsending for å bevitne slaget. En mann som dessuten var stygg, med gustenblek hud og stor, krum nese – samt øyne som en djevel. Khenbish måtte gi ham ros for skjegget. Mens han selv ikke klarte å mønstre noe annet enn en hengende mustasje og noen få pistrete skjeggstrå på haken, var observatørens nedre del av ansiktet skjult bak tykke, mørke krøller.

Til forskjell fra tidligere beleiringer hadde general Khenbish unnlatt å konstruere stormstiger, tårn, slynger eller katapulter. Han hadde bare tatt med seg nok slaver til å dekke soldatenes behov og til å få bygd to tårn av treverk ute på åkeren, utenfor rekkevidden til byens bueskyttere. På toppen av tårnene var det plassert en stor kjegle av kobber med åpningen vendt mot himmelen. Innvendig var kjeglene påført et tynt sølvbelegg, polert så blankt at det glitret som selve solen. Fra trekonstruksjonen som den to meter vide kjeglen hvilte på, stakk det ut noe som minnet om løpet på en liten kanon. Hele dette øvre stativet, som befant seg fem meter over bakken og ble holdt oppe av et rammeverk av trestokker, kunne heves og beveges ved hjelp av kraftige slingrebøyler. Fire av Khenbish’ beste menn sto på det øverste stativet.

Om Khanens sendemann hadde noen spørsmål om de underlige tårnene, holdt han dem for seg selv.

I en uke hadde et rødt ger stått reist utenfor byens høye og forsvarlig stengte port. I pakt med mongolsk tradisjon var det først blitt reist et hvitt telt, og byens ledere hadde fått muligheten til å drøfte betingelsene for en mulig kapitulasjon uten frykt for å bli drept. Når det røde ullteltet, en ger, erstattet det hvite teltet, var det et tegn på at angrepet var nært forestående. Når det røde teltet ble fjernet, og et svart telt tok dets plass, var det et signal om at alle innenfor murene ville miste livet.

I dagene som var gått etter at det røde teltet hadde begynt å blafre der det sto ved siden av veien som førte frem til byporten, hadde det regnet eller himmelen vært mørk og full av skyer. Denne dagen hadde brakt bud om klar himmel, og straks Khenbish var sikker på at solen ville få de siste restene av tåken til å forsvinne, ga han slavene ordre om å gå over jordene for å rive det røde teltet og erstatte det med et mer truende alternativ.

Bueskytterne slapp helvete løs mot slavene straks de kom innen rekkevidde. Byger av piler så tette at de minnet om svermer, pepret bakken rundt mennene. Noen traff også. Fire slaver falt der de sto, to andre fortsatte å kjempe seg fremover med tynne trepinner stikkende ut av kroppen. De andre løp uhindret, beskyttet av det sammenbrettede svarte teltet.

Forsterkninger ble umiddelbart sendt av sted. De løp i sikksakk for å hindre bueskytterne i å sikte seg inn. De fleste lyktes, men noen falt og i møtet med bakken ble pilene presset enda dypere inn i kroppen. Alt i alt måtte det tjue menn til for å få reist teltet, og av disse tjue kom kun fem velberget tilbake til de mongolske linjene.

«Et visst sløseri,» bemerket observatøren med tydelig aksent.

«Det er slik det gjøres,» svarte Khenbish uten å snu hesten. «Hvitt telt, rødt telt, svart telt, døden.»

«Khanen begrunnet aldri hvorfor denne byen skulle angripes. Vet du det?»

Khenbish hadde lyst til å svare bryskt at Khanens grunner var hans egne, men han visste at mannens status gjorde at han måtte behandles med respekt. Han svarte: «Den lokale krigsherren betalte ikke Khanen alt han skyldte i skatt i fjor. Det var ikke noe stort beløp, og Khanen kunne vært sjenerøs nok til å ignorere det. Imidlertid hørte en kongelig postbudbringer at han skrøt av sitt tyveri.»

Imperiet var berømt for sin posttjeneste som hadde rasteplasser langs alle hovedrutene der rytterne enten kunne bytte hester og fortsette sin ferd, eller overbringe beskjeder til uthvilte kurerer som sto klare og ventet. På denne måten kom nyheter fra alle kanter av Khanens enorme rike ham for øre på bare noen uker, noen ganger på bare få dager.

«En slik forseelse,» fortsatte Khenbish, «kan ikke stå ustraffet.»

«Gi keiseren hva keiserens er,» sa utsendingen.

Generalen ignorerte den ukjente frasen og vendte blikket mot himmelen. De siste restene av tåke var nesten borte, og en blå kuppel syntes å hvelve seg over slagmarken. Han styrte hesten rundt for å kontrollere mennene som ventet bak ham. Samtlige var iført et heldekkende panser av bambus og satt på ryggen til robuste ponnier, etterkommere av dyrene som hadde gjort det mulig for mongolene å angripe, ta og beholde et helt kontinent. Hos samtlige ryttere hang det en spesiell pose av oljelerret på siden av sadelen. Stoffet var fullstendig vanntett, og innholdet var blitt omhyggelig blandet og dosert av Khenbish’ dyktigste alkymist. Bak kavaleristene sto det rekker av fotsoldater bevæpnet med spyd som var nesten dobbelt så lange som mennene. De hvasse bladene var finslipt og skarpe som barberblader.

«General,» ropte en stabsassistent for å påkalle oppmerksomhet.

Han snudde seg og så mot landsbyen i det fjerne. Oppe i begge de underlige tårnene sto det soldater og viftet med røde kampflagg – signalet som tilkjennega at de var klare.

Khenbish nikket til sin egen flaggbærer. Mannen gikk noen skritt frem for å være lett å se og viftet en fane av silke over hodet. Oppe i tårnene slengte mennene flaggene fra seg og konsentrerte seg om de merkelige maskinene de hadde brakt med seg til slagmarken. De besynderlige innretningene ble plassert slik at det smale hullet i den kistestore trekassen pekte mot den befestede muren. En av soldatene fjernet teppet som hadde skjult det kanonlignende løpet, mens den andre svingte trekassen frem og tilbake. Hver gang en av de to innretningene hadde klar sikt til en bueskytter eller observatør øverst på bymuren, ble bevegelsen stanset i noen sekunder.

Ingenting syntes å være forandret. Det lød ingen støy, noe prosjektil ble ikke avfyrt, intet bar bud om at noe skjedde, men hver gang et av kanonløpene fokuserte på en skytter eller utkikkspost, dukket mannen ned og viste seg ikke igjen.

Khanens sendebud så spørrende på Khenbish; han ønsket en forklaring. Den fåmælte generalen studerte motstanderens brystvern gjennom et stykke sotfarget glass på størrelse med en kvinnes håndspeil. Han snudde seg endelig og merket seg det forvirrede blikket i mannens ansikt. Han manøvrerte hesten nærmere og rakte hånden med glassplaten ut mot ham.

Diplomaten grep det ornamentsmykkede elfenbenshåndtaket og holdt glassplaten opp foran øynene. Han kastet et raskt blikk gjennom den, og myste deretter over kanten for å få et klart blikk over byen. Like raskt dukket han ned igjen bak glasset.

Sotfargen kastet et uhyggelig skumringslys over hele slagscenen på tross av solen som skinte, men det var ikke det som hadde sjokkert ham. Det var de kraftige lysstrålene, tynne som kårdeblader, som sto ut fra de to tårnene. Høyrøde stråler skjøt som lanser ut fra de underlige konstruksjonene og sveipet over toppen av muren. Mens han betraktet det hele, stakk en vakt hodet frem gjennom et av skyteskårene på brystvernet. Begge strålene siktet seg umiddelbart inn. Lyset strøk over ansiktet på ham, og selv om avstanden var for stor til å kunne si det sikkert, mente utsendingen at lysstrålene hadde siktet seg inn på mannens øyne. Det gikk bare sekunder før den ulykkelige mannen dukket ned igjen mens han ristet kraftig på hodet.

Han senket glasset enda en gang. Borte var det sepiafargede lyset, de to røde strålene også. Alt var stille og fredelig bortsett fra bevegelsen i de to trekassene som ble ført fra side til side av årsaker som det, uten glasset, var umulig å vite noe om.

Uttrykket i ansiktet hans var enda mer uforstående enn bare noen sekunder tidligere.

«Dragens blikk,» sa Khenbish uten å snu seg. «Det er det soldatene mine kaller det.»

«Og du?» spurte utsendingen, «Hva kaller du det?»

Khenbish dro i tømmene og snudde hesten til siden. «Sikker seier.»

«Jeg forstår ikke. Hvordan virker det?»

«I innretningene befinner det seg to lange og åttekantede krystaller hentet ut av en gammel gruve langt sørpå. Spør meg ikke om den vitenskapelige forklaringen, men ved å bruke noen speil det er boret hull i, blir sollyset som fanges av de to kobberfatene ført videre og forsterket slik at personen som ser rett på lysstrålen, blir midlertidig blind.»

«Likevel er den på en eller annen måte usynlig?»

«Den gir seg til kjenne som en liten rød flekk når den treffer en gjenstand, men strålen er bare synlig gjennom luft når man betrakter den gjennom glasset du holder i hånden.» Han snudde seg og konsentrerte seg nok en gang om kavaleriet. «Nå er tiden inne for å avslutte denne beleiringen.»

Khanens representant kastet nok et blikk på de mektige forsvarsvollene og den kraftige byporten av treverk. Alt virket like ugjennomtrengelig som den mektige muren nord for hovedstaden. Han kunne ikke skjønne hvordan det kunne la seg gjøre å avslutte en beleiring bare ved å ta synet fra en håndfull vaktposter. Men så kom han da også fra en kjøpmannsfamilie og visste ingenting om krigføring eller militær taktikk.

«Angrip,» lød Khenbish’ ordre.

Utsendingen hadde ventet seg at menn og dyr ville jage mot bymurene, men i stedet ble angrepet utført som en fordekt og stille vandring. Hestenes hover var forbundet med tykke sekker av ullstoff, og det var knapt en lyd å høre når de beveget seg. Seletøyet, sadlene og sadelkurvene var festet så hardt at den vanlige knirkingen i læret hadde opphørt, og mennene ga hestene ordrer med lav, hviskende stemme. Hadde han lukket øynene, ville ikke utsendingen trodd at det var femti ryttere til hest som luntet forbi. Av sansene var det bare nesen som været den svake duften av støv som dyrenes dempede hover virvlet opp.

Selv om han manglet militær forståelse, skjønte han intuitivt at dette var den kritiske fasen i generalens plan. Han rettet blikket opp. Himmelen var fortsatt klar, men en enslig sky kom drivende mot slagmarken. Skyggen la seg som en tiltagende solformørkelse over åsene bak byen. Om den kom seilende over dem, fryktet han at Khenbish’ hemmelige våpen ville bli ubrukelig.

Ingen speider hadde vist seg på flere minutter. Han kunne forestille seg engstelsen og forvirringen blant vokterne som ikke ante hva som hadde truffet dem og gjort dem blinde. Det var ikke noe stort samfunn de sto overfor, og han visste fra sine tidligere reiser at landsens mennesker hadde en tendens til å være overtroiske. Hva slags form for trolldom holdt de mangelen på syn ansvarlig for?

Lik en hær av daudinger syntes rekken av ryttere å gi seg god tid over jordet. Hestene var så godt trent at hverken knegg eller vrinsk var å høre.

Skyen var fremdeles atskillige minutter borte. Utsendingen foretok noen raske utregninger i hodet. Det var på grensen, men likevel satte ikke rytterne opp farten. Generalen var fremfor alt opptatt av disiplin.

Et hode stakk brått opp over muren, og begge lyskanonene siktet seg inn så raskt at han knapt fikk dannet seg et bilde av slagmarken før netthinnene ble blendet av de usynlige strålene. Khenbish for sammen på hesteryggen, stålsatte seg for varselsropet som ville få de skjulte bueskytterne til å slippe pilene løs. Et skrik ovenfra fikk ham til å suge inn luft mellom tennene. Men det var bare en kråke som satt i et av trærne bak dem.

Den første rytteren var nå fremme og slengte fra seg sadelposen han hadde hatt med seg ved foten av byporten. Et øyeblikk senere gjorde enda en det samme. Så en til. Og ytterligere en. Haugen vokste og lignet til slutt en uregelmessig tue som presset seg inn mot treverket.

Endelig var det en innenfor murene som viste et visst tegn til intelligens. Da han stakk hodet opp over brystningen like til høyre for porten, skygget han med hånden over øynene og rettet blikket nedover. Varselsskriket var tydelig å høre over hele slagmarken. Overraskelsesmomentet var borte.

Rytterne oppga forsøket på å være stille og sporet hestene til full galopp. De aller siste slengte sadelposene fra seg ved porten og kastet seg rundt. De raste av sted i ulike retninger i det samme som en ny skur av tilfeldig avfyrte piler formørket himmelen.

Men det var ikke i første rekke pilene som skygget for solen, det var skyen som lydløst hadde nærmet seg. Og som ved et skjebnens innfall opphørte vinddraget slik at den ble hengende over landsbyen som en enorm parasoll. Uten direkte sol var Khenbish’ strålevåpen intet verdt.

Oppmerksomme vakter skjønte hva de hadde i vente og begynte å kaste vannbøtter på haugen av sadelposer som rakk nesten opp til midten av den tykke treporten. Generalen hadde forutsett det og sørget for at posene hadde fått et tykt lag av harpiks slik at vannet ikke skulle trekke igjennom.

Ansporet av desperasjon kom bueskyttere til syne på toppen av muren og tok omhyggelig sikte før de lot pilene fly. Kavaleristene hadde beskyttelse over brystet og hjelmer på hodet, men ryggen var utsatt, og snart fant pilene sine mål. Kort tid etter virret atskillige herreløse hester rundt på slagmarken mens rytterne lå på bakken, noen vridde seg i ulidelige smerter, andre lå illevarslende stille.

En av Khenbish’ menn red i høy fart langs bymuren, han sto i stigbøylene og hadde allerede lagt en pil klar på den korte kavaleribuen. Men i stedet for en skarp spiss av bronse, var det ytterst på pilen festet en rull av tekstil, den var gjennomtrukket av bek og brant lystig. Han sendte pilen av gårde og trakk umiddelbart hardt i den venstre tøylen. Hesten lystret signalet og kastet seg omgående ned på siden med sprellende ben for å verne rytteren mot det som skulle skje.

Pilen traff nederst i haugen med sadelposer som lå opp mot byporten i samme øyeblikk som det ble tømt en bøtte vann ned fra brystvernet. Flammen ble til hvit røyk og damp, og ingenting mer skjedde. Tiden på en slagmark har en elastisitet som fornekter enhver logikk. Det virket som om det tok en evighet, men den siste døende gloen brukte mindre enn et halvt sekund på å brenne seg gjennom posen og antenne innholdet.

Det var alkymister på leting etter selve livets eliksir som hadde snublet over forholdet og sammensetningen av kjemikaliene, og som følgelig ble kalt huo yao eller ildmedisin. Verden skulle senere bli kjent med det under navnet krutt.

Fordi det er et saktebrennende sprengstoff, må krutt komprimeres for å gjøre noe annet enn å frese og sprake. Den første sadelposen flammet opp, antente andre i ytterkanten av haugen, og til slutt sto flammene meterhøye. Bålet var tilstrekkelig til å detonere posene som lå nederst i haugen, og vekten av posene forsinket gassene lenge nok til å utløse en eksplosjon av titaniske dimensjoner.

Trykkbølgen veltet utover slagmarken og presset foran seg en vegg av varm luft som nådde helt bort til generalen og de gjenværende fotsoldatene. Eksplosjonen slo utsendingen av hesten, for ham føltes det som om han hadde stått foran en keramikers brenneovn. Flammer og røyk sto høyt opp i luften og porter og dører på den andre siden av muren ble slått inn og revet i biter. Flygende vrakrester meide ned alt de traff, speiderne og bueskytterne oppe på brystvernet ble slengt opp i luften som filledukker. Skrikene blandet seg med brølet fra eksplosjonen.

Khanens mann kom seg langsomt på bena. Han hørte en skrallende lyd i ørene, og da han lukket øynene, var det ettervirkningen av eksplosjonen som sto som festet til baksiden av øyelokkene. Dette var det andre mirakelvåpenet han hadde sett denne dagen. Først lyskanonen og nå en metode som holdt ild ved like i sadelposer og deretter slapp alt løs på en gang. Det var i sannhet et forbløffende land.

Ute på slagmarken stimet de spredte rytterne sammen og satte av sted mot den ødelagte byporten der ilden ennå glødet i treverket og sjokkskadede voktere virret formålsløst omkring. Sverdene kom til syne og skinte glitrende i solen nå som skyen hadde flyttet seg. Skytterne oppe i tårnene søkte etter mål de kunne treffe, men eksplosjonen hadde utslettet garnisonens stridslyst.

General Khenbish ga reservestyrken av fotsoldater ordre om å følge etter kavaleriet. Med et felles brøl nesten like kraftig som selve eksplosjonen stormet de over slagmarken, ivrige etter å fullføre oppgaven Khanen hadde gitt dem med å gjenopprette hans ære etter tyveriet, og det han så som enda verre, at han var blitt svekket på grunn av det. De kom til å spare de vakreste kvinnene og gutter som kunne brukes som slaver, men alle andre i byen skulle møte sverdet, og hele landsbyen ville bli rasert. Den lokale krigsherrens hode ville bli plassert på en staur som skulle reises i nærmeste bosetting, en påminnelse til alle som ikke trodde at Khanens vrede kom raskt og var altoppslukende.

«Jeg ønsker å få vite mer om ditt forbløffende våpenarsenal,» sa utsendingen da han og Khenbish hadde steget av hesten. Det var ikke vanlig praksis at generalen selv tok del i nedslaktingen, og utsendingen hadde intet ønske om å se hva som foregikk på den andre siden av bymuren.

«Jeg skal presentere deg for min alkymist. Han kan forklare begge mer detaljert enn jeg. For meg er det tilstrekkelig at de fungerer.» En tjener rakte ham en porselenskopp med sterk te.

Da de bega seg i retning av skogholtet der tjenere og stabsfolk sto klare til å behandle de sårede etter slaget, begynte utsendingen å grunne over alt det merkverdige han hadde vært vitne til på sine mangeårige reiser gjennom dette forunderlige landet. Visse ting ville han aldri avsløre, som intimiteten han hadde delt med noen av Khanens konkubiner. Andre forhold ville han ikke bringe på bane fordi de rett og slett var for ufattelige til å bli trodd. Som den store muren som var like høy og bred som en murbygning på fem etasjer, og som strakte seg fra horisont til horisont og enda lenger. Den alene gjorde samtlige romerske ingeniørbragder i Europa til små og uanselige. I ørkenen midt inne i landet hadde han sett steinlignende benrester etter drager, med kranier store som vintønner, tenner som lignet dolker og lårben større enn et menneske. Og så kom det han hadde sett i dag: en innretning i stand til å frembringe et lys så skarpt at man mistet synet av det.

For sin egen skyld ønsket han å få rede på hvordan våpenet fungerte – Khenbish hadde nevnt noe om en slags krystall – men han visste at dette var nok et mysterium han kom til å ta med seg i graven.

Der han red ved siden av generalen, funderte Marco Polo på om folk i Venezia i det hele tatt kom til å tro selv de mest trivielle beretninger om hans reiser i Kina.

KAPITTEL 1

Birmingham, Storbritannia

Fire måneder siden

William Cantor nøs inn i mikrofonen nesten før han var klar over det. Trangen hadde kommet som kastet på ham, og han hadde ikke hatt sjanse til å snu seg vekk. Han snufset snørret tilbake fra nesegangene, noe som ble forsterket av mikrofonen slik at snufset runget gjennom det beskjedent besatte møterommet.

«Beklager,» sa han beskjemmet. Han la hånden foran munnen og snudde seg bort før han hostet, som for å vise sitt cirka ti personer store publikum at han ikke var fullstendig barbar. «Som en amerikaner jeg kjente ved Christ Church College en gang sa,» – det stemmer bondeknøler, jeg gikk på Oxford – «Jeg kan riste labb med folk, riste utav meg en fleip, men aldri riste av meg denne forkjølelsen.»

Responsen fra publikum kunne tolkes som høflig latter, men var mest sannsynlig dempet hosting.

Herregud, som han avskydde disse foredragene, disse som ble holdt i forsamlingssaler eller landsbybiblioteker, der de eneste tilhørerne var pensjonister uten den fjerneste interesse for emnet, men som ikke hadde bedre ting å bruke ettermiddagen på. Enda verre var det i byer som Birmingham, så formørket at ikke engang solen syntes å skinne der, og de fremmøtte bare var kommet for å varme seg før de skulle ut og tigge eller stille seg i kø foran et eller annet suppekjøkken. Han hadde telt ti publikummere før han inntok talerstolen og ikke færre enn fjorten frakker. Han så for seg en rekke av rustne handlevogner fulle av møkk og skrot stående parkert på plassen bak biblioteket.

«Jeg har ikke fortalt halvparten av alt jeg så.» En mye bedre innledning enn å dusje mikrofonen med basiller, tenkte Cantor angrende. Likevel, han hadde visse ambisjoner, og man kunne aldri vite, kanskje var den innpakkede kvinnen nesten bakerst i det neonrøropplyste lokalet en J.K. Rowling in spe. «Dette var de siste ordene den store venetianske oppdageren Marco Polo ytret på sitt dødsleie.

Vi vet etter å ha lest hans legendariske bok, Marco Polos reiser, diktert til Rustichello fra Pisa mens de begge vansmektet i et fengsel i Genova, at Polo, sammen med sin far Niccolò og onkelen Maffeo,» – navnene sprang lett fra Cantors munn på tross av forkjølelsen, det var langt fra første gang han holdt dette foredraget – «at han gjorde mange utrolige oppdagelser og fikk skue mangt et forbløffende syn.»

Det oppsto en viss uro bakerst i rommet idet en nykommer dukket opp i døren inn til bibliotekets brutalistisk pregede lesesal. Det knirket i klappstolene da et par tilhørere snudde seg for å se hvem som hadde kommet for å høre foredraget; de antok nok at det var enda en hjemløs kompis som kom inn fra Chamberlain Square.

Mannen var iført en fotsid kamelhårsfrakk som han bar over mørk dress, mørk skjorte og et matchende mørkt slips. Han var høy og kraftig, vinket unnskyldende til Cantor og satte seg helt bakerst før Cantor fikk sett hvordan han så ut. Dette virket lovende, tenkte den kontantsøkende foredragsholderen. Denne fyren så i det minste ut til å være påkledd i noe som ikke allerede var blitt kastet et par ganger.

Cantor tok en kort pause og lot mannen få sette seg til rette. Hvis dette var en mulig finansiell støttespiller, kunne han like godt begynne å smiske for fyren med en gang.

«Selv i samtiden utløste Polos Reiser debatt. Folk trodde rett og slett ikke på at han hadde sett og gjort alt han påsto. De klarte ikke å se forbi sine egne fordommer og forstå at det fantes en annen og separat sivilisasjon som kunne måle seg med eller til og med overgå den man fant i de europeiske statene. Senere var det en mangel som ble påpekt. Enkelt sagt, til tross for hans mange år i Kina, til tross for alt han skrev om det fjerne landet, ikke én gang nevnte han nasjonens største bragd, dens mest ikoniske symbol.

Ikke på noe tidspunkt mens han lot Rustichello fra Pisa skrive ned opplevelsene, nevnte han noe om Den kinesiske muren. Det ville vært som om en turist av i dag hadde besøkt London, men ikke sett London Eye. Vent. Det redselsfulle pariserhjulet er kanskje noe en garvet reisende ville ønsket å glemme.» Cantor tok en pause for at folk kunne le. Fikk i stedet mer hosting. «Ja, nettopp, det at han unnlot å nevne Den kinesiske muren, som slett ikke ligger så langt fra Beijing der Polo tilbrakte så mye tid, fikk dem som baktalte ham til å avskrive alle hans beretninger.

Men hva om feilen ikke ligger hos den dikterende, men hos den som tok diktatet?» Her hadde han planlagt å introdusere et ordspill samt nevne den despotiske dogen i Genova som hadde fengslet Polo og skriveren Rustichello, men ombestemte seg. «Lite er kjent om mannen som Polo dikterte sin beretning til mens de satt fengslet i samme celle i Genova etter at Polo var blitt tatt til fange etter slaget ved Curzola. Rustichello var selv blitt tatt til fange rundt fjorten år tidligere etter det avgjørende slaget ved Meloria, som markerte begynnelsen på tilbakegangen for bystaten Pisa.

Rustichello var, for å si det med vår tids ordvalg, en populærforfatter som hadde oppnådd en viss grad av suksess før han ble tatt til fange. Jeg tenker på ham som datidens Jackie Collins. Det gjorde at han visste hva som ville stimulere lesernes fantasi, og hva som ville bli ansett for å være for fantastisk til å tro.

Med det i tankene ser jeg ham ikke bare som mannen som førte Marco Polos beretninger i pennen, men også som hans redaktør, en person som kanskje dempet noen av Polos mer kontroversielle historier slik at manuskriptet ville få bredere appell blant et større publikum. Middelalderens adelsmenn – og det var nesten utelukkende dem datidens forfattere skrev for – ville ikke like å høre at Kina kunne måle seg med og i mange tilfeller overgå det de selv hadde oppnådd innenfor medisin, ingeniørkunst, byadministrasjon og i særdeleshet krigføring.»

Cantor tok et øyeblikks pause. Hans publikums ansiktsuttrykk varierte fra sovende til likegyldig måpende. Så lenge de slapp å være ute i det iskalde regnet som veltet ned over byen i Midt-England, brydde de seg ikke mye om hva han sa. Han ønsket at han kunne se mannen med den mørke dressen, men han var skjult bak en høy hjemløs fyr som satt nesten rett opp og ned og sov.

«Det var med dette i tankene – at Rustichello kanskje tok notater i løpet av den lange tiden de satt innesperret, som ble redigert bort fra det endelige utkastet til Reiser, og at disse notatene kan forklare noen av hullene i Polos beretninger som senere har ergret forskere og fått dem til å sette spørsmålstegn ved bokens sannhetsgehalt – at jeg henvender meg til dere i dag.» Setningen lød blytung også i Cantors ører, men han forsøkte å gi inntrykk av å være lærd, og alle universitetslektorene han hadde hatt på Oxford snakket i setninger som kunne fylle en helside eller mer.

«Jeg tror,» fortsatte han, «at et eller annet sted i verden eksisterer disse notatene, disse fragmentene av Marco Polos beretning som ikke passerte middelalderens sensur – altså Vatikanet – fordi de ville vekket for stor tvil blant samtidens lesere. Etter at jeg la Christ Church bak meg» – ingen vits i å innrømme at han ikke hadde tatt eksamen – «har jeg lett på kryss og tvers i Italia og inn i Frankrike etter et spor etter en slik bok. Og endelig, for seks måneder siden, tror jeg at jeg fant den.»

Ble Svart Dress vekket av denne uttalelsen? Det forekom Cantor at skyggen bakerst i rommet så vidt skiftet stilling. Han følte seg som en fisker som merket at det smånappet ytterst i snøret. Nå måtte han få kroken til å sitte før han sveivet inn gevinsten.

«Jeg ble gitt tilgang til salgsprotokollen i et lite antikvariat i en enda mindre by i Italia, som har vært i drift siden 1884. De har protokollført et salg av et eksemplar av Rustichellos betydningsfulle verk Roman de Roi Artus i 1908. Sammen med boken som omhandler arthurianske legender, fulgte det med et antall løse sider.

I denne edwardianske tiden dro engelske familier på dannelsesreiser til Italia. Tenk bare på E.M. Forsters Et rom med utsikt.» For flesteparten av disse typene burde den hett En pappeske med cellofanvindu, men Cantor visste at han egentlig holdt foredrag for bare én person. «Som alle andre turister hadde også disse reisende med seg suvenirer hjem. Møbler, skulpturer, nesten hva som helst de fikk tak i og som kunne minne dem om Lombardia eller Toscana. Én spesiell familie var spesielt opptatt av bøker og kom bokstavelig talt tilbake med billass av dem, nok til å fylle et bibliotek på størrelse med dette rommet. Noen av bindene daterte seg så langt tilbake som til hundreåret før Marco Polo ble født. Det var denne familien som anskaffet verket til Rustichello.

Mot et mindre honorar ble jeg innvilget begrenset tilgang til familiens bibliotek.» Fem hundre pund for én ettermiddag, mintes Cantor bittert. Han var for tiden stort sett bitter på det meste. Den nåværende eieren av biblioteket var et surt gammelt fjols, og fordi han visste at Cantor var desperat etter å besøke biblioteket benyttet han sjansen til å håve inn noen kroner på den tretti år gamle forskerens intellektuelle interesse.

Cantor hadde bare klart å skrape sammen nok til ett besøk, men det hadde vært tilstrekkelig. Og det var det han egentlig drev med her i dag, og hadde drevet med de siste par månedene. Han hadde ingen interesse av å drive folkeopplysning blant enker og hjemløse. Han håpet å finne en sponsor som kunne hjelpe ham med å finansiere forskningen. Notatbladenes eier hadde i vendinger som ikke var til å misforstå, gitt uttrykk for at han ikke ville selge dem, men at han kunne la Cantor komme inn og se på dem for fem hundre pund per dag.

Den unge akademikeren var sikker på at straks han hadde fått publisert forskningen, ville påvirkning fra de historiske fagmiljøene tvinge eieren til kanskje ikke å gi dem bort, men i hvert fall la et respektabelt universitet få undersøkt Rustichello-verkets ekthet. Det ville bedre Cantors rykte og forhåpentlig også hans økonomiske situasjon.

«Teksten er skrevet på typisk middelalderfransk, som er mitt spesialfelt sammen med italiensk fra samme tidsepoke. Jeg klarte bare å oversette en liten del av den fordi jeg fant den først mot slutten av oppholdet i biblioteket, men det jeg leste, fikk hjernen til å gjøre et hopp. Det er beskrivelsen av et slag som Polo var vitne til i 1281 der en general ved navn Khenbish utslettet sin fiende ved bruk av krutt, som Polo aldri hadde sett i bruk på den måten, og en høyst underlig innretning som benyttet en spesiell krystall for å samle solstråler til én fokusert stråle, på mange måter det samme som en moderne laser.»

Cantor tok en ny pause. Svart Dress hadde kommet seg på bena og lusket ut av salen mens den lange frakken danset rundt anklene på ham som en slagkappe. Cantor bannet innvendig. Han hadde mislyktes i å få kroken til å sitte, han hadde i realiteten skremt fisken helt ut av vannet. Han betraktet motløst de ubarberte og mutte ansiktene som stirret på ham. Hva var hensikten med å fortsette? De ønsket like lite å høre hans nasale og monotone stemme som han selv hadde lyst til å fortsette å bruke den.

«Ja, takk for oppmerksomheten. Noen spørsmål?» Han ble nesten satt ut da en tynn hånd løftet seg. Kvinnen hadde det samme krøllete ansiktet som på dukker man lager av nylonstrømper. «Ja?»

«Du har ikke noen småpenger å avse?»

Cantor grep dokumentmappen, slengte den slitne regnfrakken over armen og marsjerte ut til et kor av hes kakling.

Det var blitt fullstendig mørkt da han gikk ut av døren til biblioteket. Den upersonlige plassen som utgjorde Chamberlain Square var på den ene siden omgitt av biblioteket, et misfoster av betong, på den andre av et klassisk, treetasjes sosialboligkompleks og på den tredje siden av rådhuset som lignet på et gresk tempel. Midt på plassen tronet monumentet over Joseph Chamberlain som hadde vært en eller annen i denne trøstesløse byen. For Cantor så det ut som om tyver hadde fjernet den nederste delen av en gotisk katedral og latt de øverste drøyt tjue meterne av kuppelen og spiret stå igjen.

Hadde byens myndigheter ønsket å konstruere et område med enda mindre tiltalende arkitektur, tvilte han på om de ville klart det.

Kanskje om de slengte på en luftskipshangar eller en gresk-romersk kirke med løkformede kupler.

Nedbøren hadde avtatt til kaldt duskregn, men selv om Cantor brettet opp frakkekragen, fant vannet veien nedover nakken. Han lengtet etter en varm dusj og en brennhet toddy og ønsket at nesen ville slutte å renne.

Han hadde parkert sin medtatte Volkswagen borte i Newhall Street og hadde så vidt tatt fatt på Colmore Row da førersidevinduet på en elegant Jaguar personbil gled ned uten en lyd.

«Dr. Cantor, kan jeg få et par ord med Dem?» Stemmen lød kultivert og hadde en kontinental aksent – fransk, tysk, kanskje sveitsisk, for Cantor lød det som en blanding av de to første.

«Nå, jeg har ikke tatt doktorgraden ennå,» stammet han da han så den svarte skjorten og det svarte slipset og skjønte at det var Svart Dress som satt bak rattet i den luksuriøse bilen.

«Spiller ingen rolle, De holdt et engasjert foredrag. Jeg skulle gjerne blitt og fått med meg slutten, men jeg fikk en oppringning jeg ikke kunne neglisjere. Vær så vennlig, er De snill, et par minutter er alt jeg ber om.»

«Det regner.» Bare det å bøye seg fremover for å kikke inn i bilen sendte en bølge av smerte gjennom Cantors betente bihuler.

«Nei, ikke her.» Mannen smilte, han viste i hvert fall frem tennene bak lepper som gled til side. «Jeg kan kjøre Dem til bilen Deres.»

Cantor kastet et blikk bortover gaten. Det var ingen å se, og bilen hans sto faktisk fem kvartaler unna. «Det er greit.»

Han rundet det svakt skrånende motorpanseret og hørte klikket da dørlåsen på passasjersiden ble åpnet. Han smøg seg inn på det smidige skinnet. Instrumentlysene fikk det til å glitre i dashbordet av lakkert nøttetre.

Den fremmede satte bilen i gir og lot den gli ut fra parkeringsplassen. Jaguaren var så stillegående at Cantor ikke hadde merket at motoren gikk.

«En av mine partnere hørte foredraget De holdt i Coventry i forrige uke og ble så fengslet at han måtte fortelle meg om det. Jeg ble nødt til å høre det med egne ører.»

«Unnskyld, men hvem er De?»

«Uff. Unnskyld meg. Tony Forsythe.» De håndhilste, men på en nokså klønete måte fordi Forsythe måtte rekke hånden frem under sin egen venstre arm for å unngå å slippe rattet.

«Og hvorfor er så De interessert i Marco Polo, Mr. Forsythe?» spurte Cantor.

Han fikk en følelse av at det var noe med mannen som ikke stemte. Mannen var rundt førti år, hadde et ordinært og på ingen måte bemerkelsesverdig utseende, men et mørkt hår så tykt at det godt kunne vært en tupé. Likevel var det noe han hadde reagert på. Cantor skjønte det plutselig. Han hadde store hender med træler. Håndtrykket hadde ikke vært altfor kraftig, men neven til Forsythe hadde så godt som dekket hele hånden til Cantor. Så vidt han hadde erfart, var ikke træler i hendene noe fremtredende trekk ved menn som kjøpte frakker til 1000 pund og kjørte en bil til 60.000.

«Jeg er amatørhistoriker, kan man si, og jeg er interessert i disse notatbladene og det som står i dem.»

William Cantor, som hadde hatt lyst til å fange en fisk, fikk plutselig en følelse av å ha hektet en hai. «Jeg står parkert borte i Newhall.»

«Ja, jeg vet det,» sa Forsythe, noe som faktisk ergret Cantor, men den fremmede la til: «Vi er der på et blunk. De nevnte at eieren av notatene ikke var interessert i å selge, stemmer det?»

«Ja, fyren er søkkrik. Jeg tror han ba meg betale for å se biblioteket bare for å irritere meg.»

«Men ingen pris ble nevnt?»

«Nei da. Jeg hadde ikke annet å stille opp med heller enn fem hundre bols for å kjøpe meg én dags tilgang til de fordømte notatene.»

«Synd,» sa Forsythe nesten for seg selv. «En enkel kontanttransaksjon hadde vært å foretrekke.»

Til Cantors lettelse svingte Jaguaren til venstre inn i Newhall Street.

Forsythe kastet et kort blikk på ham. «De vil kanskje ikke fortelle meg hva denne personen heter?»

«Det … Det er vel kanskje ikke i min interesse å gjøre det?»

«Jo, det er det, William, min venn. Det er så absolutt i din interesse.»

Plutselig akselererte Jaguaren og gjorde et kraftig byks fremover. Cantor fikk et kort glimt av sin egen blå Polo idet de raste forbi. «Hva i svarte helvete er det du –.»

Personen som hadde ligget urørlig og usett i Jaguarens romslige baksete, slo plutselig armen om halsen på Cantor, klemte til som en anacondaslange og stanset ordene som var på vei opp gjennom strupen. Et raskt slag i nakken, en metallisk smak i munnen og William Cantor bikket over på siden da han ble dopet bevisstløs.

Fordi det var lenge siden foreldrene omkom i en ulykke på motorveien M1 og han hverken hadde søsken eller kjæreste, var det ikke før husverten banket på døren til den lille ettromsleiligheten en måned senere at noen ble klar over at Cantor var forsvunnet. Det lille knippet av foredrag han hadde forberedt, var på en høflig måte blitt utsatt av en person som påsto å være ham. Det skulle gå ytterligere noen dager før rapporten om en savnet person ble satt i sammenheng med liket uten hode og hender som omtrent samtidig var blitt funnet flytende i Nordsjøen utenfor fiskerbyen Grimsby.

Det var to ting samtlige politifolk som var tilknyttet saken, kunne enes om. DNA-prøver tatt fra Cantors leilighet viste samsvar med prøver tatt fra liket som ble fisket opp av vannet. Det andre var at mannen før han døde, ble utsatt for en tortur så nådeløs at døden måtte ha kommet som en velsignelse.

Fordi Cantor oppbevarte alt han hadde av informasjon om Rustichello-notatene i sin dokumentkoffert, som aldri mer dukket opp, var det en tredje forbrytelse myndighetene aldri skjønte hadde sammenheng med forsvinningen. Et amatørmessig innbrudd var begått i et herskapshus i Hampshire et stykke sørover i landet, ikke langt fra en by som kalles Beaulieu. Det fant sted to dager etter at Cantor var blitt observert siste gang. En kriminalteknisk rekonstruksjon fastslo at innbruddstyvene var blitt overrasket av enkemannen under innbruddet, at de hadde slått ham i hodet med et kubein som ble etterlatt på åstedet – uten fingeravtrykk. Så hadde tyvene flyktet i panikk og ikke engang brydd seg om å ta med seg de to putevarene de hadde samlet fulle av sølvtøy.

Ingen av politifolkene enset en smal sprekk mellom to bøker i de utallige hyllemeterne med utgivelser som prydet veggene i herskapshusets trepanelte bibliotek.