Ann-Christin Gjersøe

2

Hvite hjerter

Englemakersken

Persongalleri

Amelia Sandø: | sykepleierskeelev ved Ekely Hospital
Ingrid Sandø: | Amelias søster, jordmor ved hospitalet
Ellinor Abildgaard: | hospitaldirektørens datter
Betty Gilje: | Amelias romvenninne, elev ved hospitalet
Mary Hayworth: | forstanderinne/oversøster ved hospitalet
Dr. Sophus Abildgaard: | hospitaldirektør og overlege ved Ekely
Dr. Erik Grant: | reservelege
Dr. Oliver Sommerfeldt: | kandidat, Ellinors forlovede
Søster Edvarda: | diakonisse, avdelingssøster på barnehospitalet
Frøken Dagny Larsen: | overjordmor på fødselsstiftelsen
Rasmus: | gartner
Frank Wessel: | skipsreder, sitter i hospitalets bestyrelse. Nevø av Ekelys tidligere eier
Fru Martha Abildgaard: | hospitaldirektørens hustru
Herr Sommerfeldt: | handelshuseier, Olivers far
Gilbert Sommerfeldt: | Olivers eldste bror, arving til handelshuset
Justin Sommerfeldt: | Olivers bror, arkeolog

Dette hendte i forrige bok:

Amelia begynner som sykepleierskeelev ved Ekely Hospital. Søsteren Ingrid arbeider som underjordmor ved hospitalets fødselsstiftelse, og har forberedt Amelia på at den nye tilværelsen vil legge store begrensninger på hennes videre liv. Som pleierske kan hun hverken være forlovet, gift eller ha barn.

Den første tiden av elevåret tilbringer Amelia på barnehospitalet, og på søsterloftet finner hun en trofast venn i Betty. Værelsesvenninnen kan berette om en tragisk ulykke som rammet Ekely for mange år siden – sønnen til rederekteparet som eide Ekely, falt i hagedammen og druknet som toåring. Ulykken har også gitt opphav til en vandrehistorie; det sies at gutten hjemsøker korridorene på hospitalet.

Ingrid blir minnet på sin egen skjulte forhistorie når hun blir utkalt til en fødsel der en ung, ugift kvinne føder et barn som straks blir gitt bort. Før Ingrid ble jordmor, fødte hun selv et barn som hun måtte gi fra seg. Barnet er i dag to år gammelt, men hun vet ikke hvem det er, hvor det bor – eller om barnet i det hele tatt lever.

Ellinor Abildgaard er forlovet med den nyutdannede legen Oliver Sommerfeldt. Ellinors far var først imot forbindelsen, men godtok omsider Oliver takket være hans bakgrunn: Han er yngste sønn av den velstående handelshuseieren Sommerfeldt.

Slik sluttet forrige bok:

Hun løftet gardinen til side. Det vonde suget i magen tiltok da hun stirret ut i den mørke hagen. Blikket hennes ble trukket mot hagedammen, der hun i alt det mørke oppdaget noe grålig hvitt. Noe som fløt i vannet.

Amelia stirret mot dammen. Kjente redselen fra drømmen vende tilbake, husket minnene fra det fryktelige marerittet. Gutten som druknet i hagedammen. Den lille, livløse kroppen som ble trukket opp av vannet. Klærne som hang i vaser rundt ham. Den hvite huden, de blå leppene.

Det brustne, tomme blikket.

Nei. Jeg tar feil. Det er som sist, da jeg så dukken i dammen. Det er noe annet som ligger der. I går hadde de hatt et voldsomt vindvær, kanskje noe hadde flagret av sted og havnet i vannet.

Men hun klarte ikke å ta blikket fra det som lå og duppet i vannflaten. Et stykke tøy.

Noe annet. En … hånd?

En liten kropp.

Hun løp.

Pusten sved i brystet da hun stormet gjennom hagen, frem mot dammen og vasset uti.

Hun ba til Vårherre om at hun tok feil. Håpet at det var noe annet hun hadde sett. At det var en dukke. Noen lakener som var revet ned av en snor. Noe annet.

Hun vasset uti til hoftene. Så det grå og hvitstripete tøyet først, mellom de tykke vannliljebladene. Guttene på barnestuen brukte slikt nattøy. Deretter så hun håret. Det mørke håret fløt som sjøgress om bakhodet.

«Hjelp!» Amelia skrek idet hun bøyde seg frem, grep tak i den lille, hvite armen og halte barnet opp av vannet. Løftet gutten opp i armene og fortsatte å rope om hjelp mens hun bar den vesle kroppen inn mot land.

Hun sank ned på gresset og gråt mens hun strøk håret bort fra det hvite, voksaktige ansiktet. La hendene om de våte, kalde kinnene. Ropte navnet hans.

Gustav!

1

Ekely Hospital, september 1911

Amelia ristet ham, klapset ham på kinnene, ristet ham hardere, alt imens hun hørte seg selv rope om hjelp igjen og igjen, men Gustavs kropp forble livløs.

Hun la den spede barnekroppen ned på gresset, strøk håndbaken under nesen og tørket tårene ut av øynene. Ingen kunne ha hørt ropene hennes. Ingen kom. Ingen var der for å hjelpe henne. Hun var alene.

Hun måtte klare seg selv.

Hun trakk pusten dypt. Det var ikke Gustav som lå foran henne. Det var en barnekropp, en kropp uten liv.

«Behandling af Skinndød ved Drukning: Allerførst maa Mund og Svælg hurtig renses for Vand, Mudder …» mumlet hun for seg selv mens hun fulgte instruksene fra læreboken som omhandlet ‘Foreløbig Hjælp ved Ulykker’.

Etter å ha renset guttens munn, uten å ha fått ut noe, vendte hun ham rundt, tok grep under magen hans og løftet ham høyt opp, slik at vann som sto i lungene og luftrøret, kunne renne ut.

Litt vann sildret ut av guttens munnvik, men han begynte ikke å brekke seg, slik hun hadde håpet.

Hun skyndte seg å legge ham på ryggen igjen og åpnet munnen hans. Hun hadde aldri foretatt en ‘Fremtrækning af Tungen’, men stakk to fingre inn i munnen hans og tok tak i tungen.

Hun holdt et øye med Gustavs ansikt, i håp om å se tegn til liv. Samtidig forsøkte hun å ikke se ham, gutten som hadde vært hennes første pasient da hun for en måned siden kom til hospitalet. Hun så etter om pasienten viste livstegn, en liten rykning, tegn på at han var i ferd med å brekke seg, men kroppen hans var like livløs som da hun hadde trukket ham opp av vannet.

Du kan ikke dø. Ikke her, i en mørk hage, fem år gammel.

Et øyeblikk mistet hun tanken hun forsøkte å holde fast ved, at Gustav kunne være skinndød, og at hun kanskje kunne redde ham. Hun måtte ikke tenke. Ikke på annet enn det som sto i boken.

Silvesters metode. Hun husket tegningen av hvordan man ga en pasient kunstig åndedrett, men hadde aldri sett noen utføre metoden, langt mindre forsøkt selv.

Hun satte seg på knærne bak Gustavs hode, tok tak i armene under albuen og førte armene opp over hodet, så langt tilbake at brystkassen ble utvidet og luften kunne strømme inn i lungene – om hun da gjorde det rett. Deretter trykket hun armene ned mot brystkassen, slik at luften ble presset ut av lungene igjen.

På ny ropte hun på hjelp. Selv da hun hørte høye stemmer og løpende skritt, fortsatte hun å rope.

Så kjente hun noe stramme seg i kroppen hun hadde forsøkt å bringe tilbake til livet. En krampaktig bevegelse. Hun grep om Gustavs spinkle overkropp og la ham over på siden da han begynte å brekke seg.

«Det går bra nå, Gustav, jeg er her, jeg er her.» Hun holdt om ham da han i et langtrukkent hiv trakk pusten.

Han krampegråt mens han hostet, kastet opp og gispet.

Gylne, flakkende lystunger nærmet seg, og Amelia hørte noen rope, men hun hørte ikke ordene, ikke før forstanderinnen – oversøster Mary Hayworth – iført nattkjole og omslagskåpe, stormet frem mot henne sammen med kandidat Sommerfeldt.

«Søster Amelia? Hva er det som har hendt?» Oversøsteren holdt nattlampen i været.

Amelia svarte ikke, men fortsatte å vugge Gustav i armene mens hun klemte ham inntil seg.

«Det er bra nå,» forsøkte hun å trøste mens hun strøk gutten over hodet og ryggen, men barnekroppen fortsatte å skake.

«Vi må få ham inn,» sa oversøsteren myndig og snudde seg mot hospitalets yngste lege.

«Kandidat Sommerfeldt, er De snill og bærer barnet inn?»

Den nyutdannede legen løftet Gustav forsiktig ut av Amelias armer og skyndte seg i retning hospitalbygningen.

«La meg hjelpe Dem, søster Amelia.» Mary støttet Amelia da hun reiste seg, før hun igjen spurte hva som hadde hendt.

«Jeg så ham fra vinduet,» forklarte Amelia mens de løp etter kandidaten. «Han må ha gått ut. Jeg fant ham flytende i hagedammen, med ansiktet ned i vannet.»

Oversøsteren sendte Amelia et dystert blikk. «Da De fant gutten, pustet han?»

«Nei, oversøster Mary.» Amelia svelget og svelget for ikke å ta til tårene mens hun forklarte hva hun hadde gjort for å få Gustav til å puste igjen.

Oversøsteren stanset foran hospitalets hoveddør og stirret på Amelia. «Det må jeg si, søster Amelia. De har gjort et utmerket stykke arbeid.»

Deretter åpnet hun døren for Amelia, og sammen fortsatte de inn i barnestue 1, der kandidaten bar Gustav inn på et av enkeltværelsene.

Oversøsteren kastet et hastig blikk mot skrivebordet, der nattsøsteren skulle ha sittet.

«Hvor er søster Mina?» hvisket hun, for ikke å vekke barna.

«Jeg vet ikke,» svarte Amelia lavt og skyndte seg etter kandidat Sommerfeldt, som la den hikstende gutten ned i sengen.

Den unge mannen ble stående rådvill, tydelig i villrede om hvordan han skulle trøste det gråtende barnet.

Amelia satte seg på sengen og løftet gutten opp i armene. Han svarte ved å klamre seg til henne, og hun kjente hvordan den lille kroppen fremdeles ristet.

«Gustav, vi må ta av deg de våte klærne,» sa Amelia så mykt hun kunne idet nattsøsteren dukket opp i døråpningen, tydelig fortumlet. Håret var lett bustet under hodekappen, og uniformen satt skjødesløst.

«Søster Mina!» sa oversøsteren strengt. «Sørger De omgående for varme ulltepper og varmeflasker?»

«Ja, oversøster Mary.»

Nattsøsteren forsvant som en skygge, og forstanderinnen henvendte seg til Amelia. «Søster Amelia, De må skifte. Vi kan ikke risikere at De blir syk.»

«Men Gustav …» Amelia så nedover seg selv. Hun var gjennomvåt fra brystet og ned. Men frøs gjorde hun ikke, enda hun bare hadde på seg nattkjolen.

«Jeg tar meg av Gustav, ikke bekymre Dem. Gå nå,» sa oversøsteren og nikket bestemt mot døren.

Amelia strøk Gustav over det våte håret og kysset ham fort på pannen. «Jeg er straks tilbake.»

Det skar i hjertet da hun forlot den gråtende, vettskremte gutten.

*

Amelia støttet Gustav godt opp med puter i ryggen før hun satte seg på sengekanten hans. Han lå nå godt pakket inn i varme ulltepper, og det nye nattøyet hans hadde vært varmt da han fikk det på. Blekheten hadde forsvunnet, kinnene hadde fått svake roser, men øynene var fremdeles blanke.

«Her, forsøk å drikke litt.»

Amelia holdt frem en kopp med varmt vann iblandet vin, slik kandidat Sommerfeldt hadde forordnet. Gustav førte lydig koppen til munnen og nippet til drikken et par ganger før han vred hodet vekk.

Oversøsteren, som hadde holdt seg i bakgrunnen, kom nå bort til sengen.

«Søster Amelia.» Hun la hånden på skulderen hennes. «Det har vært en anstrengende natt for Dem. Få Dem litt søvn, så våker jeg ved Gustavs seng frem til morgenen.»

Amelia kikket opp på henne. «Om De ikke har noe imot det, vil jeg gjerne våke over ham selv, oversøster Mary. Jeg kommer uansett ikke til å få sove.»

Den eldre kvinnen mønstret Gustav et kort øyeblikk, før hun nikket. «Jeg forstår. De sitter ved sengen hans, selv om han skulle sovne, slik kandidat Sommerfeldt ba om?»

Amelia nikket. Kandidaten hadde påpekt faren for at Gustavs åndedrett igjen kunne opphøre når han falt i søvn, og at det derfor var viktig at noen våket over ham.

«Godt, men tilkall meg om det skulle oppstå forandringer i guttens tilstand,» ba oversøsteren, før hun lukket seg stille ut av sykeværelset.

«Vil du ha mer å drikke?» spurte Amelia. Gustav nikket så vidt, men etter å ha svelget noen små munnfuller falt han tilbake mot putene.

«Er du trett?» Amelia satte vekk koppen og pakket overbredselet godt om ham.

Gustav nikket svakt på ny, og Amelia så at øyelokkene hans var i ferd med å gli igjen. Forsiktig klemte hun om hånden hans. De små fingrene hadde fått tilbake varmen.

«Jeg kommer til å sitte ved sengen din hele tiden, også når du sover, så du trenger ikke å være redd,» hvisket hun.

Gustav så søvnig på henne. «Nattsøsteren forsvinner av og til om nettene.»

«Det gjør ikke jeg,» lovet Amelia. «Jeg skal sitte her hele tiden, ved sengen din, og passe på deg.»

«Hun ventet til kandidat Sommerfeldt hadde vært innom barnestuen, slik han pleier om nettene,» fortsatte han grøtet og klemte om hånden hennes. «Jeg hørte stemmen hans. Stemmen til den døde gutten. Det var derfor jeg løp ut. Jeg orket ikke å høre stemmen hans.»

Gustav hadde snakket om dette tidligere også. Han trodde at den lille gutten som en gang i tiden hadde bodd på redergodset, fremdeles vandret rundt i korridorene på nattestid.

«Gustav, hør på meg,» sa Amelia lavt og satte seg nærmere ham. «Historien om den lille gutten er ikke sann, men det er noen som finner det festlig å skremme andre.»

«Men jeg så ham, søster Amelia,» hvisket Gustav med overbevisning i stemmen. «Jeg så ham borte ved hagedammen.»

Hun nølte. Gustav var fullt og helt overbevist om hva han hadde sett og hørt. «I mørket ser vi av og til ting som ikke er der,» forsøkte hun å trøste.

Gustav så ut til å resignere. «Jeg så ham,» hvisket han trassig. «Jeg så ham rett før jeg falt i vannet.» Øynene hans flommet brått over av tårer.

Amelia visste ikke hva hun skulle si. Ingenting så ut til å kunne endre Gustavs oppfatning.

«Det var som om jeg ble trukket ned i dammen,» fortsatte han. «Som om noen holdt meg fast.»

Hun merket at gutten var i ferd med å bli overmannet av minnene fra ulykken, og klemte ham inntil seg.

«Foreldrene dine kommer i morgen tidlig,» lovet hun, i håp om at det ville roe og oppmuntre ham.

«Jeg så ham,» gjentok Gustav og ble liggende og se fremfor seg, selv om øyelokkene var tunge. «Han ville at jeg skulle leke med ham.»

Amelia strøk over håndbaken hans. «Forsøker du å sove litt?» spurte hun og håpet at han ville komme på andre tanker. «Du trenger hvile.»

Gustav nikket så vidt, og øyelokkene gled langsomt igjen. Snart lå hånden hans slapp i hennes.

Hun ble sittende og mønstre barneansiktets skjøre, fine trekk. Hva var det som hadde gjort Gustav så opprørt at han hadde forlatt barnestuen midt på natten og løpt ut i hospitalhagen? Hva hadde fått ham til å gå bort til dammen, der han falt uti og var nær ved å drukne?

Uansett hva han trodde å ha sett og hørt, kunne det ikke være lille Fillip Wessel. Ekteparet Wessels sønn døde for sytten år siden.

Om Gustav hadde hørt noen snakke, kunne det ikke være den døde gutten.

Bare de levende kunne snakke.