Debbie Macomber

Hjemkomsten

Oversatt av Ann Kristin Hermundstad

Til Roberta Stalberg,

kjær venn, forfatter og strikkerske,

reisefølge og planleggingspartner

Kjære venner.

Jeg er så glad for å kunne dele min nyeste roman med dere, Hjemkomsten. På samme måte som for søstrene i denne boka, er et av mine beste minner fra barndommen å leke gjemsel i parken med vennene mine i nabolaget. Og som Cassie, den viktigste figuren, presset jeg meg ofte mellom de tykke greinene til en stor busk for ikke å bli sett. Vi lekte alltid til det begynte å bli mørkt, ventet på at utelysene skulle slås på, noe som var våre foreldres signal om at det var på tide å komme inn. Så løp vi alle hjem.

I romanen har min figur Cassie som voksen fjernet seg fra familien sin. Når boka åpner, har hun ikke sett dem på tretten år. Tanken på «å komme hjem» virker nesten umulig for henne, men likevel er det det hun lengter mest etter. Dette er en følelse jeg tror vi alle kan forstå. Selv om jeg ikke hadde noen søster da jeg vokste opp, hadde jeg mange kusiner som jeg sto svært nær, og jeg kan ikke forestille meg å miste kontakten med noen av dem.

Nå inviteres du til å bla om og møte en av de sterkeste heltinner jeg føler at jeg har beskrevet noen gang. Cassie er ivrig etter å fortelle historien sin, og jeg håper at du er like ivrig etter å lese den.

Varme hilsener fra

Debbie Macomber

PS: Det å høre fra leserne mine er en av mange gleder jeg har som forfatter. Du kan nå meg via hjemmesiden min, DebbieMacomber.com eller på Facebook, eller om du heller vil skrive et brev, er adressen: P.O. Box 1458, Port Orchard, WA 98366, USA.

Prolog

Ti år gamle Cassie syntes at sommeren var den beste årstiden. Larson Park, rett nede i gaten for der hun bodde, var nabolagets lekeplass hvor søstrene hennes og barna fra kvartalet samlet seg når det begynte å bli kjølig om kvelden. Den mest populære leken etter middag var gjemsel, og det enorme kastanjetreet midt i parken var sentrum i leken deres.

«Den som ikke har gjemt seg nå, den skal stå!» ropte tolv år gamle Karen. Det var Cassies eldre søster.

Cassie strevde med ikke å fnise. Hun var blitt god til å gjemme seg – ingen visste om hennes hemmelige sted inne i en stor busk som vokste lavt mot bakken. Dagen hadde vært varm, men nå fikk en kjølig bris bladene til å hviske. Når hun lukket øynene, kunne Cassie høre trærne synge til hverandre.

Cassie var på den tiden akkurat liten nok til å kunne presse seg inn mellom buskens tykke greiner og huke seg ned ute av syne. Hun satt helt stille mens sirissene spilte i bakgrunnen. Lukten av den nyklipte plenen i nærheten kilte i nesen så hun nesten måtte nyse, noe som ville ha ødelagt alt. Det beste med gjemmestedet hennes var at hun kunne kikke ut gjennom bladverket og se når Karen forlot kastanjetreet.

Moro og lek med de to søstrene og vennene var en perfekt avslutning på det som trolig var den beste dagen i hele livet til Cassie. Tidligere på ettermiddagen hadde en stor lastebil parkert utenfor huset deres med en leveranse. Det var pianoet som Cassie hadde drømt om helt siden hun begynte å ta timer for to år siden. Nylig hadde Mrs. Schneider, pianolærerinnen hennes, oppfordret foreldrene hennes til å investere i et piano.

Ifølge læreren hadde Cassie musikalsk talent. Hun elsket å sitte ved pianoet, fascinert av lyden som hver tangent laget, og alt som skjedde i hodet hennes når hun hørte en sang på radioen. Mrs. Schneider hevdet at Cassie var født med gehør. Cassie var ikke sikker på hva det betydde, og tenkte at det kunne være hennes evne til å høre en sang og så finne frem til den på pianoet på egen hånd uten å trenge noter.

Dessverre hadde hun bare kunnet øve på det gamle pianoet i skolens gymsal. Pianoet var bare ledig etter skoletid. Mrs. Schneider var sikker på at Cassie ville bli enda bedre hvis hun hadde tilgang til et eget piano. Men pianoer var dyre, og moren hadde sørgmodig forklart at familien ikke hadde råd.

Faren hennes hadde imidlertid avvist morens innvendinger. Han insisterte på at de skulle finne en måte å betale for et piano på, og det hadde han gjort. Han hadde funnet ut at man kunne kjøpe piano på avbetaling og lovet å presse de tjuefem dollarene i måneden ut av deres allerede stramme budsjett.

Da varebudene rullet pianoet inn i huset, kunne Cassie nesten ikke tøyle gleden. Hun hadde sittet og spilt til det ble middagstid og moren ba henne slutte fordi det var hennes tur til å dekke bordet.

Det var vanskelig å rive seg løs fra pianoet for å leke den kvelden, men det var varmt inne, og den kjølige kveldsluften lokket. Cassies foreldre satt i lysthuset som faren hadde bygget, drakk kaffe og holdt et øye med parken.

Nesten alle ungene i nabolaget var med når de lekte gjemsel om kvelden. De kunne leke til det ble mørkt og utelysene ble slått på hjemme. Det var signalet på at det var sengetid og på tide å komme hjem.

Cassie vred seg, sikker på at hun måtte nyse. Et høyt tordenskrall fikk himmelen til å skjelve. Kornmo var ikke uvanlig på denne årstiden.

«Fritt frem! Først frem til treet er fri!» ropte Karen.

Cassie så flere av nabovennene styrte mot treet. Da hun så at kysten var klar, forlot Cassie det hemmelige stedet sitt, kom seg på beina og løp. Karen fikk øye på henne med det samme og kom etter henne, jaget henne så besluttsomt at Cassie nesten snublet. Hvis hun kom seg til kastanjetreet før Karen kunne røre ved henne, var hun trygg.

Cassie løp i sikksakk over plenen for å unngå søsterens utstrakte arm. Andpusten nærmet hun seg treet. I øyekroken så Cassie at den yngste søsteren, Nichole, også dukket frem fra gjemmestedet sitt bak en benk og løp mot treet. Hun prøvde å skynde seg for å nå frem først.

Cassie klarte det nesten, men Karen var for rask for henne. Rett før hun kunne kaste seg frem for å ta på treet, slo Karen henne på skulderen. Cassie var blitt tatt.

De tre søstrene sank ned på gresset og så opp på den mørknende himmelen. De holdt seg på magen, peste og lo. Oppover og nedover gaten ble utelysene slått på ett etter ett. Snart forsvant kameratene inn i tussmørket, til bare Karen, Nichole og Cassie var igjen under det store kastanjetreet.

Cassie glødet av lykke over den perfekte dagen. Hun smilte mens hun strakte ut armene til hver side og berørte søstrene for å dele gleden med dem.

Faren reiste seg i lysthuset og ropte på dem, og alle tre jentene sprang opp. «Førstemann hjem!» skrek Karen. Både Karen og Nichole fikk forsprang, men Cassie var rett bak dem.

Kapittel 1

Den magre kvinnen som satt ved siden av Cassie Carter i King County rettslokale i Seattle, skalv som et aspeløv i storm. Da dommeren kom inn i rettssalen og de ble bedt om å reise seg, klarte Maureen knapt å komme seg på beina. Cassie la armen om livet hennes for å hjelpe. Maureen var bare skinn og bein, så tynn at Cassie kunne føle ribbeina hennes. Hun hadde vært like tynn selv. I likhet med Maureen hadde hun vært utmattet, mishandlet og følelsesmessig nedbrutt.

«Dette går fint,» hvisket Cassie. Hun forsto altfor godt det motet som krevdes for at Maureen skulle vitne mot mannen sin. Cassie hadde sittet i en lignende rettssal i Florida, bare at hun hadde vært alene. Duke, mannen hennes, hadde glodd sint på henne da hun sakte gikk mot vitneboksen, de mørke øynene hans hadde vært fylt av hat. Øyne som sa at han ville drepe henne om han fikk muligheten.

Han hadde nesten klart det.

De hadde bare vært gift i noen få måneder da Duke slo henne første gang. Han hadde kommet hjem etter å ha tatt noen øl med venner og sett at Cassie ikke hadde middagen klar. For å vise henne hvor misfornøyd han var, hadde han slått henne. Cassie hadde vært lamslått. Faren hennes hadde aldri lagt hånd på moren, og heller ikke på de tre døtrene. Forferdet hadde hun presset hånden mot kinnet og knapt visst hva hun skulle tro.

Det var det første av mange slag. Etterpå var han lei seg. Han syntes det var grusomt at han kunne skade kvinnen han elsket høyere enn selve livet. Han slo hendene for ansiktet og gråt og tryglet henne om tilgivelse. Ironien var at hun, den som var skadet, skulle bortforklare sinnet hans og trøste ham. Det var egentlig uhyrlig når hun tenkte over det. Duke slo henne, og hun var den som ba om unnskyldning.

Etter som årene gikk, ble slagene hardere og flere. Da han mishandlet henne den siste gangen, så hun akkurat det samme uttrykket i øynene hans som den dagen i rettslokalet i Florida.

Uttrykket som fortalte at hennes dager var talte. Hun skulle betale for det hun hadde gjort.

Den siste gangen Dukes knyttnever hadde hamret løs på henne, hadde Cassie blitt livredd av det kalde hatet i ektemannens øyne. Duke kom ikke til å slutte før han drepte henne. Det var like tydelig som skriften på en plakattavle langs veien. I det åndeløse øyeblikket var ikke Cassie i tvil om at hun kom til å dø. Hun mistet bevisstheten et øyeblikk, og da hun kom til seg selv igjen, hørte hun ham endevende kjøkkenskuffene. Hun skjønte at han lette etter en kniv.

Holdt oppe av adrenalin, nummen av frykt, klarte hun å komme seg unna, inn på datterens soverom, hvor hun blokkerte døren ved å sette en stol på skrå under dørklinken. Hun grep sju år gamle Amiee og flyktet ut gjennom vinduet.

Hun tok ikke med seg vesken eller legitimasjon eller penger. Og hun hadde ingen venner, ingen ressurser. Bare datteren og klærne hun sto og gikk i.

Cassie hadde ikke trengt noe mer. Det eneste gode som hadde kommet ut av ekteskapet hennes, hadde vært datteren. Cassie flyktet til et krisesenter for kvinner, hvor hun ble gitt husly og hjelp. Duke ble arrestert og dømt til seks måneders fengsel.

Cassie hadde brukt de månedene til å få orden på livet sitt igjen. Og på å prøve å finne tilbake til det gode livet hun hadde forlatt. Det vanskeligste hadde ikke vært å forlate Duke – det var at hun ikke hadde familiens støtte. Hun sto alene, uten foreldrene, uten søstrene. Hun måtte klare det selv, og det hadde hun gjort.

«Hva om dommeren ikke tror meg?» hvisket Maureen. Stemmen skalv så den knapt var hørbar.

«Han har politirapporten,» beroliget Cassie henne.

«Jeg … jeg vet ikke om jeg klarer dette.» Maureen begynte å skjelve igjen, verre enn før. «Lonny mener ikke å gjøre meg noe vondt … han kan ikke noe for det. Han er så hissig, skjønner du, og det tar overhånd. Han vet ikke hva han gjør. Han kan ikke noe for det.»

«Maureen, vi har vært gjennom dette før. Det er ikke din skyld at mannen din slår deg. Du har ikke gjort noe galt.» Cassie kjente igjen måten å tenke på: Hvis hun bare hadde vært en bedre kone, en bedre husmor, en bedre mor, så ville ikke Duke blitt sint. Det var hennes mangler som førte til mishandlingen. Først senere, etter samtaler med psykolog og tålmodighet, aksepterte hun at skylden ikke var hennes. Hun hadde ikke gjort noe for å fortjene at Duke banket henne opp.

«Men …»

«Jeg var gift med en mann som slo meg,» minnet Cassie henne på. «Jeg trodde også at det var min feil. Hvis jeg bare hadde hatt sennep i stedet for majones på skinkesmørbrødet hans, ville han ikke ha slått meg. Jeg burde ha husket det. Hvordan kunne jeg ha vært så dum? Maureen, tenk på det. Ville du ha slått knyttneven i ansiktet på datteren din på grunn av noe sånt?»

«Nei, aldri … Jeg har aldri slått noen av barna mine.»

«Jeg fortjente det ikke, og det gjorde ikke du heller.»

Maureen stirret opp på henne med store, blanke øyne. En gang hadde Cassies øyne også hatt det samme tomme, håpløse blikket.

«Jeg er rett her i nærheten,» lovet hun den andre kvinnen. «Jeg skal ikke gå fra deg. Når vi er ferdige, følger jeg deg tilbake til krisesenteret.»

Maureen knuget hendene så hardt sammen at knokene ble hvite. «Jeg klarer dette.»

«Ja, du klarer det,» forsikret Cassie henne og ga den tynne kroppen en forsiktig klem. «Tenk på barna dine.»

Maureen lukket øynene et øyeblikk og nikket.

«Lonny kommer i fengsel, om det finnes noen rettferdighet,» lovet Cassie.

«Men hva skal jeg gjøre da?»

«Krisesenteret vil hjelpe deg med å finne jobb og hus.» Cassie hadde allerede vært gjennom dette med Maureen mange ganger, men det nedbrutte mennesket trengte å høre det på nytt.

«Men alle skjemaene …»

«Jeg skal hjelpe deg med skjemaene, Maureen.»

Cassie forsto den andre kvinnens frykt. Selv om det hørtes enkelt ut for andre, kunne små ting som å skaffe seg førerkort eller søke jobb virke overveldende. Duke hadde nektet å la Cassie kjøre. Det var hans måte å kontrollere henne på. Hvis hun hadde tilgang til bil, kunne hun forlate ham. Hun hadde hatt førerkort da de ble gift, men det hadde gått ut for lenge siden og var fra en annen delstat. Noe av det første han hadde gjort, var å flytte henne bort fra familie og venner, ta henne med bort fra Spokane og helt til Florida, hvor det skulle være gode jobber å få. Jobben hadde de aldri sett noe til, men han hadde lyktes med å fjerne henne fra familie, venner og alt som var kjent.

Ingen som ikke selv hadde vært utsatt for vold i hjemmet, kunne forstå hvorfor offeret var så redd for å vitne for å få satt angriperen i fengsel. Bare de som hadde vært gjennom galskapen, forsto hvilket mot som krevdes, hvilken tapperhet og ren og skjær styrke som skulle til for å stå opp i retten og innrømme hva de hadde gjennomgått.

Da Maureen ble kalt til vitneboksen, holdt Cassie pusten. Hun gled helt frem på kanten av trebenken idet den unge moren nølende reiste seg.

«Ikke se på Lonny,» rådet Cassie og klemte den andre kvinnens hånd idet hun gikk forbi henne. «Hvis du trenger et sted å feste blikket, så se på meg i stedet.»

Maureen var likblek og nikket så vidt. Tiden det tok henne å gå fra enden av rettssalen og frem til vitneboksen, virket som en evighet. Heldigvis fulgte hun Cassies råd og så ned, nektet å se i retning av mannen sin.

To ganger måtte dommeren be Maureen snakke høyere for å kunne høre henne.

Cassie hadde lyst til å juble da Maureen rettet ryggen besluttsomt. Hun så rett på dommeren og sa tydelig: «Vær så snill, ikke la ham skade meg igjen.» Hun reiste seg og var på vei ut av vitneboksen.

Da reiste Lonny seg med et brøl og stormet mot henne. Maureen skrek, og to vakter styrtet frem og holdt igjen Maureens mann mens han bannet og truet.

Dommerens klubbe smalt som geværskudd gjennom rettslokalet, og lydene var skarpe og skjærende. «Ro,» forlangte han, «Ro i salen!»

Maureen flyktet bort til Cassie som sto og ventet på henne. Cassie slo umiddelbart armene om henne og førte henne ut av rettslokalet. Hun hadde avgitt vitnemål, og det var ikke mer som ble krevd av henne. Cassie var sikker på at Lonnys utbrudd ikke akkurat hadde gjort dommeren vennligere innstilt overfor ham. Aktor skulle kontakte Cassie senere på dagen, etter at han hadde snakket med Maureen. Maureen hadde en svært god sak, og det var ingen grunn til å tro at Lonny skulle unngå fengsel.

En del av Cassies jobb som støttekontakt for voldsofre var å sørge for transport for Maureen til rettslokalet og tilbake til krisesenteret hvor Maureen og hennes to barn for øyeblikket bodde. Hun hjalp den skjelvende Maureen over parkeringsplassen.

Foreløpig var alt Cassies arbeid på frivillig basis. Hun hadde gjennomført den formelle opplæringen, og en dag, om Gud ville, ville hun ha mulighet til å studere og ta en grad i sosialarbeid med et grunnfag i strafferett. Foreløpig var det en ønskedrøm.

Maureen sa ikke noe før de satt i Cassies bil. Da hun hadde festet setebeltet, sukket hun hikstende, som om hun først da fikk pusten igjen.

«Du klarte det,» sa Cassie og roste henne.

«Ja. Det verste er over.»

Cassie hadde ikke hjerte til å fortelle henne at dette bare var begynnelsen. Når noen hadde blitt mishandlet i årevis, ble selv de enkleste avgjørelser lammende. Maureen og barna hennes ville trenge samtaler med psykolog og noen å holde i hånden. Heldigvis var Maureen allerede i en støttegruppe. For å oppmuntre Maureen hadde Cassie vært med henne på noen møter. Maureen hadde lyttet uten å si noe, selv om hun hadde nikket et par ganger. Lacey Wilson, som ledet gruppen, styrte samtalen på en utmerket måte. Kvinnene som deltok, var i forskjellige stadier av helingsprosessen.

De kjørte til krisesenteret, og Cassie fulgte Maureen inn. Hun kikket på klokka og så at hun allerede var sent ute til jobb. Maureen virket motvillig til å la henne gå. «Ser jeg deg i kveld?» spurte hun da hun fulgte Cassie tilbake til døren.

Cassie visste at Maureen trengte henne, men hun gjorde den andre kvinnen en bjørnetjeneste om hun lot henne bli for avhengig. Maureen sperret inngangen til senteret, og blikket hennes bønnfalt Cassie om å bli hos henne.

«Jeg kommer tilbake senere,» forsikret Cassie henne.

«Lover du det?»

Så stakkarslig hun lød, så usikker og redd. Hun så på Cassie med store øyne, fulle av redsel, redsel for det ukjente, redsel for fremtiden. Cassie kjente til det også. Å forlate Duke hadde krevd viljestyrke og mot, men det hadde også alt etterpå gjort.

«Lover du?» gjentok Maureen.

«Jeg lover, men nå må jeg på jobb.» Cassie hadde en jobb, en som forsørget henne og Amiee. Hun jobbet som frisør i en lokal salong i det sjarmerende området Kent, i sørenden av Seattle. Krisesenteret hadde støttet henne mens hun fikk opplæringen hun trengte, og til gjengjeld hadde hun arbeidet på senteret med å vaske og lage mat. Etter skilsmissen hadde hun brukt fem år på å kravle seg opp av det svarte hullet som hadde vært livet hennes mens hun var gift med Duke. Til alt hell hadde hun verken sett eller hørt fra Duke siden den skjebnesvangre dagen da hun hadde vitnet mot ham i en rettssal i Florida.

Da Cassie kom på jobb, var alle stolene i Goldie Locks besatt, bortsett fra Cassies. Cassie var selvstendig næringsdrivende og betalte Teresa Sanchez, eieren av salongen, leie for frisørstolen. Dette betydde at hun hadde ansvar for innkjøp av sine egne produkter, måtte legge opp sin egen timeplan, bygge opp sin egen kundekrets og, kanskje det vanskeligste, legge til side penger til skatten som skulle betales hvert kvartal.

«Mrs. Belcher har kommet for å bli klippet,» sa Rosie, resepsjonisten, idet Cassie strakte seg etter kittelen. Hun trakk opp glidelåsen og grep en banan fra fruktfatet midt på bordet. Det fikk holde som lunsj. Rettsmøtet hadde tatt lengre tid enn hun hadde trodd.

«Det har kommet et brev til deg,» sa Rosie mens Cassie skrelte bananen.

«Hit? Er det sant?»

«Konvolutten er håndskrevet og har stempel fra Spokane. Kjenner du noen i Spokane?»

Cassie ble stille. Det eneste mennesket som ville skrive til henne fra Columbia Basin, var hennes eldre søster Karen. Da Cassie flyttet til Kent, hadde hun bodd en kort tid på samme krisesenter som Maureen og barna bodde på. Straks hun kom dit, hadde hun kontaktet den eldre søsteren i Spokane, men forklart at dette bare var en midlertidig adresse. Hvis Karen ville eller trengte å kontakte henne, ville den beste adressen være frisørsalongen hvor hun var ansatt. Først nå hadde Karen kontaktet henne.

Til tross for at Cassie hadde prøvd å ta opp forbindelsen med familien igjen, hadde hun svært lite kontakt med de to søstrene sine. Etter en voldsom krangel med foreldrene og den eldre søsteren hadde Cassie rømt hjemmefra for å gifte seg med Duke. De hadde aldri tilgitt henne for at hun bare stakk og aldri kontaktet dem. De skulle bare ha visst …

«Det er på bakrommet. Skal jeg hente det til deg?» spurte Rosie.

«Ikke nå.» Hun følte seg overraskende nervøs. Det kjentes som om bananbiten satt fast i halsen, og det tok betydelig tid å svelge den.

Cassie kunne ikke forestille seg hva søsteren hadde å si til henne. Men jo, det kunne hun. Karen hadde gjort alt riktig. Etter videregående hadde hun gått på college, så giftet seg og fått to perfekte barn. Hun hadde blitt i Spokane og hjulpet foreldrene. Faren hadde dødd uventet av hjerneblødning bare noen uker etter at Cassie hadde kommet seg bort fra Duke. Cassie var blakk, bodde på krisesenteret og det var ikke mulig for henne å reise hjem til begravelsen. Moren og søstrene var selv i sjokk. Cassie var for stolt til å forklare situasjonen. Alt familien hennes visste, var at hun hadde reist fra Duke og bodde i Florida. Da faren døde, hadde ingen tilbudt å betale reisen hennes hjem, og dermed hadde hun blitt i Florida og sørget alene over faren som hun elsket, og som hun ikke hadde sett eller snakket med på nesten åtte år.

Cassie hadde alltid stått faren spesielt nær. Av de tre jentene hadde hun vært favoritten hans. Han hadde vært stolt over Cassies prestasjoner, de gode karakterene, det fireårige collegestipendet hun hadde fått da hun var ferdig på videregående. Så hadde hun kastet vrak på alt sammen for Dukes skyld. Faren hadde aldri kommet over at hun sa nei takk til stipendet og giftet seg med Duke. Ikke søstrene heller.

«Cassie?» sa Rosie og forstyrret tankene hennes. «Mrs. Belcher venter.»

«Ja … Beklager.»

«Du så ut som om du var veldig langt borte.»

«Jeg var det,» sa hun og tvang frem en smil. Hun la fra seg bananen og gikk ut av pauserommet og hentet Mrs. Belcher, som satt i venteområdet og leste det siste nummeret av People.

«Jeg kjenner ingen av disse menneskene lenger,» sa hun da hun kikket opp på Cassie. «Hvem er disse stjernene egentlig?» Hun ristet på hodet og la bladet til side.

Cassie førte kunden til stasjonen sin, la en plastkappe om Mrs. Belchers skuldre og festet den med klips i ryggen. «Jeg håper jeg ikke lot deg vente lenge,» unnskyldte Cassie seg.

«Overhodet ikke,» forsikret Mrs. Belcher henne. «Jeg er bare glad jeg fikk time. Du har det alltid så travelt, og Cassie, kjære vene, se hvor langt håret mitt er blitt. Jeg er desperat. Jeg kan ikke gjøre noe som helst med det. I morges sa mannen min at jeg lignet på en raggete hund, og han har rett.»

Cassie møtte den andre kvinnens blikk i speilet og smilte. «Det skal vi straks fikse. Bli med til vasken først.»

Cassie fikk ikke hentet søsterens brev før klokka var blitt fem. Hun stirret lenge på konvolutten før hun fikk samlet nok mot til å rive den opp.

Inni var ett papirark. Rosie så på mens Cassie leste brevet. Det tok ikke lang tid.

«Nå?» spurte Rosie. Resepsjonisten var kusinen til salongens eier og ikke det minste brydd over å stille pinlige spørsmål.

«Dette er første gang Karen har tatt kontakt siden skilsmissen min,» sa Cassie uten å kunne ta blikket fra brevet.

«Tror du at søsteren din vil bli venner igjen?» spurte Rosie og kikket skrått bort mot den trykte siden som om hun håpet å kunne lese noen linjer selv.

«Jeg vet ikke.» Cassie ville ikke ha for store forhåpninger.

Rosies sperret opp de mørke, uttrykksfulle øynene. «Er du sint på henne?»

«Jeg har aldri vært sint på henne,» forklarte Cassie. Da Cassie dro fra krisesenteret, hadde hennes første tanke vært å reise hjem. Hun hadde kontaktet familien, hun trengte økonomisk hjelp. Tynget av sorg etter mannens plutselige bortgang hadde Sandra Judson, Cassies mor, bedt Karen og Nichole om å svare på Cassies bønn.

Ifølge Karen, som snakket på vegne av både seg selv og Nichole, var ingen av søstrene i stand til å hjelpe med penger. Karens mann hadde vært arbeidsløs i en periode, og de holdt bare så vidt hodet over vann. Og Nichole hadde nylig giftet seg og var ikke i stand til å gi noe lån. Det underliggende budskapet var at Cassie måtte ta ansvar for sine egne handlinger.

Moren hadde nok med å takle forsikringsselskaper og advokater. Ektemannens bortgang hadde vært uventet, og hun satt også stramt i det økonomisk.

Den gangen Cassie trosset familien og giftet seg med Duke, hadde faren forutsagt at hun en dag ville komme krypende hjem. Den gangen hadde han vært sint og opprørt. Men Cassie tenkte at han hadde rett – hun hadde rotet det til helt alene. Så hun fikk heller klare å komme seg ut av det også. Uten hjelp fra familien hadde Cassie strevd i mange år, tatt småjobber, levd på matkuponger fra sosialen og bodd i subsidiert bolig, og til slutt fått vitnemål som frisør. Først da, etter å ha jobbet et år i Florida, hadde Cassie penger til å flytte tilbake til Vestkysten. Av sikkerhetsmessige grunner valgte Cassie å flytte til Seattle-området. Hvis Duke noen gang skulle lete etter henne, ville det bli i Spokane, ikke i Seattle.

Selv om hun opprettholdt en tapper fasade, hadde Cassie vært såret og sint over å ha blitt sviktet av familien. I årene hun hadde levd sammen med Duke, hadde hun klamret seg til håpet om at hvis hun fikk samlet mot nok til å forlate ham, ville hun ha familien å støtte seg til. Det hadde vært en håpløs drøm. Hun hadde vært tåpelig, og det virket som om det hun hadde gjort, var utilgivelig i familiens øyne. Cassie hadde bodd i staten Washington i to år, og dette var første gang noen av de to søstrene hadde tatt kontakt med henne.

Det føltes som om brevet var varmt nok til å brenne fingrene hennes. Cassie hadde ventet lenge på dette øyeblikket. Hun hadde vært atten år og gravid da hun stakk av med Duke. Nå var hun trettien og klokere enn årene skulle tilsi.