John Saul

Blind forbannelse

Oversatt av Axel S. Seeberg

John Saul

Blind forbannelse

Oversatt av Axel S. Seeberg

OPPTAKT

Hun gikk langsomt bortover stien, med forsiktige, men likevel stødige skritt. Stien var velkjent, og hun visste nesten instinktivt når hun skulle svinge til venstre eller høyre, og når hun skulle holde seg midt på. På avstand så hun i sin svarte kjole og kyse mer ut som en gammel kone enn en tolv års jentunge, og stokken hun alltid gikk med gjorde ikke inntrykket av alder mindre.

Men ansiktet var ungt, rolig og uten rynker, og de blinde øynene lot ofte til å se ting som var usynlige for andre.

Hun var et ensomt barn, blindheten skilte henne ut og plasserte henne i en mørk verden som hun visste det ikke var noen vei ut av. Likevel hadde hun godtatt sitt handikap slik hun godtok alt annet – stille og fredelig – som gitt av en Gud hvis visdom ikke kunne trekkes i tvil, selv om Hans veier var uransakelige.

I begynnelsen hadde det vært vanskelig, men det rammet henne da hun ennå var ung nok til å tilpasse seg nesten naturlig. Det hun før hadde sett husket hun bare svakt, og hun hadde helt glemt avhengigheten av øynene. De andre sansene var skjerpet. Nå hørte hun ting som ingen andre hørte, luktet dufter i sjøluften som ville vært umerkelig for andre enn henne, og kjente blomstene og trærne etter følelsen.

Stien hun i dag gikk var en av yndlingsveiene, der den slynget seg langs kanten av skrenten over stranden. På denne stien trengte hun nesten ikke stokk, for hun kjente den like godt som huset noen hundre meter lenger sør. Hun telte skrittene automatisk, og holdt jevn fart. Det var ingen overraskelser, men hun famlet foran seg med stokken fra side til side som en søkende finger, stadig på leting etter det som måtte sperre veien.

Havets lyder fylte ørene, og den svartkledde piken stanset litt og snudde ansiktet mot sjøen, mens et bilde av kretsende måker formet seg uklart i en fjern krok i erindringen. Så hørte hun en annen lyd bak seg – en lyd som ingen andre enn hun ville oppfattet gjennom bruset av brenningen.

Lyden av latter.

Hun hadde hørt den hele dagen i dag, og visste hva det betydde.

Det betydde at skolekameratene var lei av de vanlige lekene og ville konsentrere seg om henne en stund.

Det skjedde hver eneste høst. Det virket som om barna glemte henne om sommeren når det var ferie og hun sjelden våget seg bortenfor stranden og skrenten. Men i september var hun en periode, noe rart de kunne glo på, undre seg over og snakke om.

Og plage.

Den første skoledagen kunne hun høre dem hviske og tiske når hun langsomt kom inn i klasseværelset, dunket med stokken, nok en gang gjorde seg kjent med trappen, korridorene, dørene, pultrekkene. Så ville det fryktelige øyeblikket komme, som hun alltid gruet for og som hun alltid håpet på å unngå – når lærerinnen spurte hvor hun helst ville sitte, og ordnet plasseringen slik det passet.

Det var fra dette øyeblikket de pleide å begynne å mobbe henne. Det varte aldri lenge. Om en uke, kanskje to, ville de glemme henne og gå over til mer interessante ting, men skaden var skjedd. Hun ville bli isolert resten av året, gå alene til og fra skolen.

Det hendte hun fikk en venninne en eller annen gang i skoleårets løp. En av de andre kunne brekke en arm eller et ben og trenge hennes selskap for en stund. Da hadde hun noen å snakke med, noen som plutselig var interessert i problemene hennes. Men så ville de bli friske igjen, og nok en gang ble hun isolert.

Nå da latteren strømmet mot ørene hennes, visste hun at dette var dagen da de ville følge etter henne hjem, mens de hvisket og tisket om at de en vakker dag – ikke ennå; men en annen gang skulle legge en trestamme over stien og se om hun kunne finne veien rundt den.

Hun prøvde å stenge ute de ertende lydene, prøvde å konsentrere seg om brenningens beroligende, fjerne torden, men bak henne ble latteren høyere. Omsider snudde hun seg mot dem.

«Vær så snill å la meg være i fred,» sa hun lavt.

Intet svar, bare knising ett eller annet sted fra høyre. Lettet snudde hun seg mot sør og begynte å gå langsomt hjemover. Men nå lød en stemme foran henne.

«Pass deg! Du går rett på en stein!»

Hun stanset og famlet med stokken, fant ikke noe og tok ett skritt frem, stanset igjen og følte seg frem. Fortsatt ingenting. Hun hadde latt seg lure.

Hun fortsatte å gå, men da den samme stemmen kom ut av mørket og sa at nå snublet hun snart, stanset hun på ny og følte seg for med stokken.

Denne gangen brøt latteren ut på alle kanter, og hun skjønte at dette kom til å bli verre enn vanlig.

Det var fire av dem, og de hadde plassert seg veloverveid, én foran henne, én bak og to på siden, så hun ikke skulle komme vekk fra stien.

Hun sto stille og ventet.

«Du kan ikke stå der i all evighet,» sa en stemme. «Før eller senere må du røre på deg, og når du gjør det, kommer du til å snuble og ramle utfor skrenten.»

«La meg være i fred,» sa piken. «Vær så snill.»

Hun ville ta et skritt, men ble på ny stanset av en stemme som advarte og ertet.

«Ikke der … det er feil retning.»

Det var ikke feil retning, det var hun sikker på. Men hvordan kunne hun være sikker? Hun begynte å bli forvirret og redd.

Sjøen. Hvis hun bare kunne være sikker på hvor sjøen var, ville hun vite hvor hun skulle gå. Hun snudde seg og lyttet. Hvis det bare hadde blåst ville det vært lettere, men det var stille i dag, og lyden av havet kom likesom fra alle kanter, og blandet med plageåndenes latter, forvirret det henne.

Hun måtte forsøke. Så lenge hun sto stille og hørte på dem og lot seg forvirre, ville de fortsette plagingen.

Ikke bry seg om dem.

Hun måtte rett og slett ikke bry seg om dem.

Hun søkte med stokken i en bue foran seg, og enda en gang. Nervene i fingrene tydet hver uregelmessighet på stien, ujevnheten der den gikk over i omgivelsene.

Piken tok sin beslutning og begynte å gå.

Dermed begynte de å rope.

«Pass deg! Det er en stein rett foran deg!»

«Du går i feil retning! Hvis du vil hjem, må du snu!»

«Ikke den veien! Du vil ramle utfor kanten!»

«Om hun nå gjør det? Hun vil jo ikke engang se hva som kommer til å skje.»

«Legg noe foran henne på stien og la oss se om hun kan finne ut hva det er.»

Piken brydde seg ikke om dem og gikk jevnt og trutt bortover. Stokken famlet, forsikret at alt var i orden. Rundt henne holdt stemmene følge, de ertet og terget henne. Hun tvang seg til ikke å reagere, sa til seg selv at snart måtte de vel slutte, gi opp, la henne være i fred.

Da skar en av stemmene igjennom, en guttestemme:

«Kanskje best du ikke går hjem. Mora di er kanskje ikke alene.»

Piken stivnet, stokken stanset og ble hengende usikkert i luften.

«Snakk ikke slik,» sa hun lavt. «Si aldri det der igjen.» Latteren stanset, og piken lurte på om barna kanskje hadde gått sin vei.

Det hadde de ikke. I stedet ble latteren rå.

«Skal du hjem til hora?»

«Skynd deg hjem, så kanskje mora di vil lære deg det.»

«Mor sier hun burde jages herfra!»

«Far sier at neste gang han har to dollar, går han til henne!»

«Hold opp!» skrek piken. «Ikke snakk slik! Det er ikke sant! Det er ikke sant!» Plutselig løftet hun stokken, grep den med begge hender og begynte å svinge den. Den suste gjennom luften, og ertingen stakk i henne.

«Mora di er en hore!»

«Faren din gir blaffen!»

«Han samler inn pengene, har jeg hørt!»

«Kan jeg besøke henne når jeg er seksten?»

Piken begynte å gå mot stemmene, med den svarte kjolen svingende rundt seg og båndene på kysen flagrende rundt hodet, mens hun slo om seg med stokken og prøvde å stanse dem. Stemmer fra alle kanter fylte ørene hennes, de tenkte ikke på blindheten hennes mer, men konsentrerte seg om hennes mors synder.

Det var ikke sant.

Hun visste det. Hennes mor ville ikke gjøre det de sa hun gjorde. Hvorfor skulle de si det? Hvorfor? Hvorfor likte de henne ikke? Hvorfor likte de ikke foreldrene hennes?

Stokken fløy villere og villere, flakset ufarlig i luften mens barna danset utenfor rekkevidde. De lo enda mer av det blinde offeret som slo rundt seg på ingenting, hjelpeløs og ute av stand til å forsvare seg eller flykte.

De begynte å gå nærmere inn på henne da hun rygget unna og holdt stokken foran seg som for å beskytte seg.

Bakken flatet ut under føttene hennes, og hun visste at hun var tilbake på stien. Hun prøvde å snu seg, men uten stokkens hjelp ante hun ikke hvilken retning hun gikk i.

Rundt henne kom de fire barna nærmere, tergingen ble vemmeligere, latteren råere. De frydet seg.

Piken rygget unna. Så følte hun noe under høyre fot. En stein. Hun flyttet foten, men plutselig ble steinen borte. Usikker på hva som hadde skjedd, satte hun foten der steinen hadde vært.

Nå var det ingenting der.

For sent skjønte hun hvor hun var.

Hun beholdt balansen et sekund, med et skrekkslagent uttrykk i fjeset.

Stokken i hendene hennes fektet vilt da hun prøvde å finne et støttepunkt.

Og så, da likevekten forsvant og hun begynte å føle at hun falt, slapp hun stokken. Den falt ned på stien. De fire barna stirret på hverandre et øyeblikk, deretter gikk øynene mot stokken som lå på stien. Først rørte ingen av dem på seg. Så gikk den eldste av dem frem, tok stokken opp og slengte den til sjøs. Hva dem angikk, var hun rett og slett forsvunnet …

Hun visste hva som skjedde, visste at hun skulle dø. Tiden nesten stanset, hun hørte brenningene komme stadig nærmere. Hun skulle dø! Hvorfor? Hva hadde hun gjort? Hva hadde hennes mor gjort? Ingenting av dette var riktig. Ingenting av det burde ha hendt.

Tordenen i ørene hennes var ikke brenningen lenger. I stedet hørte hun barnas stemmer, som ertet henne, skrek til henne, ga gjenlyd i sjelen, tordnet i ørene.

For første gang i livet ble hun fylt av vrede. Det var galt, alt sammen. Hun skulle ikke vært blind. Hun skulle ikke ha vært nødt til å høre på hva barna sa. Hun burde ha vært i stand til å se alt sammen med egne øyne.

Se det, og rette på det.

Og hevne det!

Raseriet vokste mens hun virvlet mot havet, og da vannet lukket seg rundt henne, var hun ikke lenger klar over hva som skjedde med henne, ikke lenger klar over at livet hennes tok slutt.

Alt hun følte var blind vrede.

Vrede, og hat …

FØRSTE BOK

1. kapittel

Augustsolen skinte da familien Pendleton kom til Paradise Point, og da de kjørte langsomt gjennom landsbyen, betraktet de den med nye øyne. Før hadde det bare vært en riktig pen liten by. Nå var den hjembyen deres, og June Pendletons blå øyne glitret ivrig, mer interessert i supermarkeder og butikker enn i de omhyggelig restaurerte fasadene på vertshus og gallerier rundt torvet.

Paradise Point svarte til navnet, og en tilfeldig besøkende fant at beliggenheten var dens viktigste eksistensberettigelse. Landsbyen lå høyt over Atlanteren på den nordre av to odder som sluttet seg om en liten vik. Viken var nesten skjult fra havet, og for liten til å være annet enn en forbigående havn for småbåter. De to armene som favnet viken var egoistiske og klemte den mot skogen så det bare ble et smalt løp som en livline til havet. Like lenge som det hadde vært mennesker som så ned på det brusende vannet i Devil’s Passage, hadde det ligget en bebyggelse av ett eller annet slag på odden.

Den nåværende landsbyen hadde skuet ut over vik og hav i nesten to hundre år, og den var og ble en landsby, ved en stilltiende overenskomst mellom alle som bodde der. Det var ingen industri å snakke om, ingen fiskerflåte, og bare en håndfull gårdsbruk hogd ut av skogen innenfor. Men Paradise Point overlevde, klarte seg på samme gåtefulle måte som andre små landsbyer, og dens beskjedne produksjon av tjenester overlevde for en stor del av feriefolk som strømmet til hvert år for å sole seg i dens skjønnhet og komme vekk fra byens kav og mas. Spredt rundt om i landsbyen var en håndfull kunstnere og håndverkere som klarte seg ved å selge den lille strømmen av tepper, mokasiner, keramikk, skulpturer og malerier som fløt ut av Paradise Point, stuet inn i bakseter og bagasjerom hos dem som ikke var så heldige å bo der.

Doktor Calvin Pendleton og frue skulle bli en del av Paradise Point, og priste seg lykkelige. Det samme gjorde datteren Michelle.

Ikke så å forstå at de noensinne hadde hatt planer om å flytte til Paradise Point. Inntil for noen måneder siden, hadde det faktisk aldri falt noen i familien inn at de muligens skulle bo noe annet sted enn i Boston. For dem hadde Paradise Point vært et deilig sted å dra på tur til, bare noen timers kjøring nord-øst for byen, et sted der Cal kunne slappe av, June male, og Michelle leke i skogen og på stranden. Om kvelden kunne de så kjøre tilbake til Boston og sitt velordnede liv.

Bortsett fra at livet deres ikke hadde fortsatt å være så velordnet.

Nå, da Cal svingte til høyre fra torvet for å slå inn på veien som skulle føre dem ut av landsbyen og rundt viken til det nye hjemmet, så han flere kikke på bilen, smile og vinke.

«Ser ut til at vi er ventet,» sa han. June rørte tungt på seg i setet ved siden av ham. Hun var høygravid, og selv syntes hun det aldri tok slutt.

«Ingen upersonlig storby mer,» svarte hun. «Jeg antar at dr. Carson har stablet en velkomstkomité på bena.»

«Hva er en velkomstkomité?» spurte Michelle fra baksetet. Hun var tolv år og svært forskjellig fra foreldrene, som begge var blåøyde og blonde og nordisk vakre. Michelle var mørk med nesten svart hår, og de mørkebrune øynene var skjeve og skøyeraktige. Nå bøyde hun seg frem med armene lent mot forseteryggen, det blanke håret bruste ned over skuldrene, mens øynene grådig suget til seg alt. Paradise Point var så helt forskjellig fra Boston, og alt var praktfullt, tenkte hun.

June snudde seg og så på datteren, men anstrengelsen ble for mye for den uformelige kroppen, og da hun sank tilbake i setet igjen, tenkte hun at det kanskje ville bli vrient å forklare småbyskikken med velkomstkomitéer for en tolv års jentunge. I stedet strøk hun datterens hånd da de passerte Paradise Point-skolen.

«Ligner ikke særlig på Harrison-skolen, hva?» spurte hun.

Michelle stirret på det vesle hvite trehuset med den gresskledde skolegården. Så smilte hun, og skøyerfjeset lyste av fryd over hva hun så. «Jeg trodde alle skolegårder var asfaltert,» sa hun. «Og det er trær også. Man kan faktisk sitte under trærne og spise skolematen.»

To kvartaler bortenfor skolen, slakket Cal av på farten. «Jeg lurer på om jeg skulle svippe innom og snakke med Carson?» mumlet han.

«Er det der klinikken?» spurte Michelle. Stemmen røpet at hun ikke syntes den var noe å skryte av.

«Sammenlignet med Boston General-sykehuset er det ikke rare greiene, hva?» sa Cal. Så mumlet han nesten uhørlig: «Men kanskje det er der jeg hører til.»

June gløttet fort bort på mannen, så grep hun etter hånden hans. «Den er akkurat passe,» forsikret hun. Bilen stanset, og de tre tok et overblikk over den én etasjes bygningen, som var stedets sykehus. På det slitte skiltet var navnet Josiah Carson så vidt leselig, men Cals eget navn trådte klart frem med nymalte, svarte bokstaver.

«Kanskje jeg skulle stikke inn og si at vi er kommet,» sa Cal. Han skulle akkurat til å gå ut av bilen da June stanset ham.

«Kan du ikke gå senere? Flyttebilen er alt fremme, og det er så mye å gjøre. Dr. Carson venter ikke at du stanser på veien. Ikke i dag.»

Hun har rett, sa Cal til seg selv, med et stikk av dårlig samvittighet. Han skyldte Carson så meget. Men naturligvis ville det være tidsnok i morgen. Han lukket bildøren og startet opp igjen. Litt etter forsvant klinikken og hele landsbyen bak dem, og de var inne på veien som gikk parallelt med viken.

June slappet av. I dag ville hun i det minste slippe å se den gamle legen som plutselig var blitt slikt et stort innslag i livet hennes, et innslag hun verken likte eller stolte på. Et bånd var knyttet mellom hennes mann og Josiah Carson, og det så ut til å bli sterkere dag for dag. Hun skulle ønske hun skjønte det bedre – men alt hun visste var at det hadde med denne gutten å gjøre.

Denne gutten som døde.

Resolutt skjøv hun tanken til side. Nå ville hun konsentrere seg om Paradise Point.

Det var en vakker kjøretur med dype skoger på innsiden og en smal strime gress og bregner mellom veien og skrenten som stupte bratt ned mot den vesle viken.

«Er det der huset vårt?» spurte Michelle. I silhuett mot horisonten trådte et hus skarpt frem av landskapet, med mansardtaket og utsiktsplattformen etset mot den blå himmelen.

«Der er det,» svarte June. «Hva synes du?»

«Det ser kjempefint ut herfra. Men hvordan er det inni?»

Cal humret. «Omtrent i samme stilen. Du kommer til å like det.»

Da de nærmet seg huset som skulle bli hjemmet deres, lot Michelle blikket gli over landskapet. Det var vakkert, men underlig. Det var vanskelig å tenke seg å bo med så god plass rundt seg. Og istedenfor å ha naboer vegg i vegg, bodde de en halv kilometer borte. Og med en kirkegård imellom, merket hun seg. En virkelig, gammeldags, avfeldig kirkegård. Da bilen passerte, pekte Michelle på den. June så interessert på den og spurte Cal om han visste noe om den. Han trakk på skuldrene.

«Josiah sa det er familiegravstedet hans, men at de ikke bruker den mer. Han har iallfall ikke tenkt å bruke den. Sier han akter å begraves i Florida, og gir blaffen i om han noensinne ser Paradise Point igjen.»

June lo høyt. «Det sier han nå. Men vent til han kommer dit. Jeg vedder på at han kommer tilbake hit litt brennkvikt.»

«Og prøver å kjøpe praksisen tilbake av meg? Og huset? Nei, jeg tror han virkelig gleder seg til å komme vekk herfra.» Han stanset litt og tilføyde: «Jeg tror det ulykkestilfellet gikk hardere inn på ham enn han vil være ved.»

Latteren i Junes stemme ble plutselig borte. «Det rystet oss ganske hardt, ikke sant?» sa hun lavt. «Og vi kjente ikke gutten engang. Men her er vi altså. Pussig, hva?»

Cal svarte ikke.

Deres nye hjem – Josiah Carsons gamle. Hans nye liv – Josiah Carsons gamle. Hvem var det som rømte fra hva? undret Cal i sitt stille sinn.

Da bilen stanset foran huset, bykset Michelle ut og stirret henført på den viktorianske utsmykningen, uten å bry seg om flassende maling og slitt tre som ga huset et underlig truende preg.

«Det er som en drøm,» hvisket hun. «Skal vi virkelig bo her?»

Cal la armen rundt datterens skuldre og ga henne en kjærlig klem.

«Liker du det, min lille prinsesse?»

«Om jeg liker det? Er det mulig at noen kan la være å like det? Det ser ut som om det er tatt rett ut av en eventyrbok.»

June var også kommet til. Hun kikket opp mot det høye taket og ristet på hodet. «Jeg har en følelse av at det må være flaggermus der oppe.»

Michelle geipet til henne. «Hvorfor kjøpte vi huset hvis du ikke liker det?»

«Jeg sa ikke at jeg ikke liker det,» sa June fort. «Jeg liker det faktisk veldig godt. Men noe rekkehus i Boston er det ikke akkurat.» Hun stanset litt og tilføyde: «Jeg håper vi har gjort riktig i dette.»

«Det har vi,» sa Michelle. «Det er jeg sikker på.» Hun lot foreldrene bli igjen ved bilen, bykset opp på verandaen og forsvant inn gjennom døren. Cal grep sin kones hånd.

«Det kommer til å bli bra,» sa han, og det var første gang noen av dem innrømmet frykten de hadde hatt for å flytte. «Kom, så ser vi oss omkring.»

De hadde kjøpt huset møblert, og var blitt enige om å beholde mesteparten av det som fulgte med. I stedet hadde de solgt sine egne møbler. Det hadde vært enkle, billige møbler, og selv om de hadde passet utmerket i Boston-leiligheten, hadde June med sitt kunstnerblikk straks sett at de ikke ville gå til de høyloftede rommene og den viktorianske dekoren. De mente at endret livsstil også kunne omfatte endret smak, og nå utforsket de huset sammen, og lurte på hvor lang tid det ville ta før de vennet seg til de nye omgivelsene.

Stuen som lå bak en forstue til høyre for inngangen, var fylt av kasser som rommet deres liv. Ett kjapt blikk var nok til å gjøre June betenkt, men Cal forsikret at hun kunne slappe av. Han og Michelle skulle ta seg av utpakkingen, alt hun trengte gjøre var å si hvor tingene skulle stå. June smilte lettet, og de fortsatte til spisestuen.

«Hva i alle dager skal vi dytte inn i alle disse skapene og hyllene?» spurte June uten å vente svar.

«Porselen,» sa Cal lett. «Tomrom har alltid en tendens til å bli fylt. La meg se … Må vi virkelig spise her inne?» Han stirret betenkt på det store spisebordet med sine tolv stoler. June måtte le.

«Jeg vet hva vi gjør. Vi bruker anretningen til dagligspisestue.» Hun førte ham inn gjennom en svingdør, og Cal ristet på hodet.

«Hvordan pokker kunne folk bo på denne måten? Det er uanstendig.» Anretningen med oppvaskkum og kjøleskap var større enn deres spisestue i Boston hadde vært.

«Det er ekstra uanstendig når vi tenker på at huset ble bygget av en prest,» sa June.

Cal hevet brynene. «Hvem har fortalt deg det?»

«Dr. Carson, naturligvis. Hvem ellers?» Før Cal rakk å si noe, fortsatte hun ut på kjøkkenet. Her var det familien virkelig skulle holde til, hadde hun avgjort.

Det var et digert kjøkken med en svær kamin på den ene veggen, to store komfyrer og et spiskammer som ikke hadde vært i bruk på mange år. Da Josiah Carson viste dem huset, hadde han foreslått at de skulle rive det ned, men Cal mente at spiskammeret var som skapt til vinkjeller, godt isolert som det var.

June gikk bort til vannkranen og skrudde på den. Det raslet i rørene en stund, så hostet de, og ut kom en stråle klart vann uten antydning til klor.

«Herlig,» mumlet June. Hun kikket bort på vinduet og smilte.

Utenfor vinduet, tjue meter borte, lå en gammel mursteinsbygning med skifertak som en gang hadde vært brukt som planteskur. Det var dette som hadde overbevist June om at huset ville være som skapt for dem. Ett blikk sa henne at det lett kunne forvandles til atelier – der hun kunne tilbringe salige timer med sine lerreter og utvikle en stil som ville være hennes egen, helt og holdent, noe hun aldri hadde klart i Boston.

Cal så smilet og leste tankene hennes.

«La oss se,» sa han tankefullt og strøk luggen fra pannen. «Anretningen kan bli spisestue og planteskuret atelier. Så antar jeg låven kan bli verksted, forstuen sauna og arbeidsværelset konsultasjonsrom. Når dette er gjort …»

«Hold opp!» ropte June. «Jeg lover at jeg skal gjøre alt som angår atelieret alene, og mesteparten av anretningen også. Alt du behøver å gjøre er å pakke ut – og sette i gang med å spille landsens lege.»

«Kors på halsen?»

«Kors på halsen,» sa June lavt og gled inn i armene hans, trykket seg inn til ham. «Alt kommer til å bli bra, det er jeg sikker på.» Hun ønsket hun virkelig kunne tro sine egne ord.

Cal kysset sin kone og la hånden et øyeblikk på den runde maven. Under fingrene følte han barnet røre på seg. «Best vi går ovenpå og finner ut hvor barneværelset skal være. Det forekommer meg at det er like før den vesle skapningen gjør sin entré.»

«Ikke de første seks ukene,» svarte June. Men hun fulgte mannen ovenpå, glad og fornøyd, ivrig etter å finne ut hvilket av rommene som best kunne omgjøres til barneværelse. De fant Michelle i et hjørneværelse med en praktfull utsikt over bukten, Devil’s Passage – Djevelsundet – og havet bakom. I nord-øst sto landsbyen frem i silhuett, med tre små kirkespir, og hvite trehus som trykket seg sammen som for å verge hverandre mot havets raseri. June og Cal gikk inn til datteren, og en stund sto den vesle familien sammen og gransket sin nye verden, med armene rundt hverandre, mens de følte en nærhet og varme som aldri før. Det var June som omsider fikk dem tilbake til virkeligheten.

«Vi hadde tenkt oss dette som barneværelse,» sa hun prøvende. Det var som om Michelle kom ut av en transe da hun snudde seg mot dem.

«Å! Nei!» utbrøt hun. «Jeg har så fryktelig lyst på dette rommet. Vær så snill.»

«Men det er et meget større værelse på den andre siden,» innvendte June. «Dette er så lite …»

«Alt jeg trenger, er en seng og en stol,» sa Michelle bønnfallende. «Kan jeg ikke få ha dette? Jeg kunne sitte ved vinduet en evighet og bare se og se.»

June og Cal så usikkert på hverandre. Ingen av dem klarte å finne på noen holdbar innvending. Så gikk Michelle til skapet, og saken var klar. Hun famlet innerst på skaphyllen.

«Det er noe her,» sa hun triumferende. «Jeg hadde en følelse av at det var noe i dette skapet, og jeg hadde rett. Se!»

I hånden holdt hun en dukke. Gammel og støvet, med et porselensansikt og en liten blondekyse. Den grå kjolen var falmet og fillet, og måtte en gang ha hatt rysjer, og på føttene satt et bitte lite par sprukne lakksko. June og Cal stirret undrende på den.

«Hvor i all verden har den der kommet fra?» sa June.

«Den har sikkert vært der evig lenge,» sa Michelle. «Men den må ha tilhørt en liten pike engang, og dette må ha vært værelset hennes. Kan jeg få ha den? Vær så snill.»

«Dukken eller værelset?» spurte Cal.

«Begge deler!» ropte Michelle, sikker på at foreldrene var i ferd med å gi etter.

«Hvorfor ikke?» sa Cal. «Det blir iallfall mer praktisk å ha barneværelset like ved siden av vårt eget. Vi kan vel bruke et påkledningsrom,» tilføyde han med et muntert blikk på June. Så tok han dukken fra Michelle og så nøye på den. «Den ligner faktisk deg,» sa han.

«Samme brune hår, samme brune øyne, samme fillete klær!»

Michelle rev dukken fra ham og rakte tunge. «Hvis jeg har fillete klær, er det din skyld. Hvis dere ikke hadde råd til å kle meg, burde dere latt meg være på barnehjemmet.»

«Men Michelle, da!» utbrøt June. «Hva er det du sier! Du kom ikke fra noe barnehjem …»

Først da mannen og datteren begynte å le, skjønte hun at det var en spøk mellom dem og slappet av. Så rørte barnet seg inni henne, og hun begynte plutselig å lure på hva som ville skje når babyen kom. Michelle hadde vært enebarn så lenge. Hvordan ville det føles for henne? Ville hun føle seg truet? June husket hva hun hadde lest om slikt. Tenk om Michelle ville bli sjalu på den nye babyen. Hun skjøv tanken til side, og lot blikket gli over havet utenfor vinduet, med kretsende måker og glitrende sol over. Jammen ville hun nyte solen mens den var der, tenkte hun. Det var ikke lenge igjen til høsten, og etterpå kom vinteren. Men foreløpig var det deilig og varmt. Impulsivt lot hun Cal og Michelle ta seg av utpakkingen mens hun selv gikk ut for å utforske det som skulle bli atelieret hennes.

De arbeidet så fort de kunne, men haugen av kasser lot ikke til å minke.

«Vil du ta en liten pause, lille prinsesse?» spurte Cal til slutt. «Det står noe å leske seg på i kjøleskapet.» Michelle lot utpakkingen være og gikk foran faren gjennom stuen, anretningen og ut på kjøkkenet. Hun satte seg på en stol og smilte fornøyd.

«Tenk at vi har anretning! Hadde doktor Carson hovmester da han bodde her?»

«Jeg tror ikke det,» svarte Cal og åpnet to flasker, rakte en av dem til Michelle. «Jeg tror han bodde her mutters alene.»

Hun sperret øynene opp. «Virkelig? Det måtte være litt skummelt.»

«Synes du huset er skummelt?» sa Cal ertende, og Michelle flirte.

«Ikke ennå. Men hvis noe sniker seg innpå meg gjennom døren i natt, vil jeg kanskje synes det.» Hun stirret ut av vinduet og tidde.

«Tenker du på noe, lille venn?» spurte faren.

Michelle nikket, og da hun snudde seg mot faren, var det et alvor i øynene som forekom Cal å være mer voksent enn hennes år.

«Jeg er glad vi flyttet hit, paps,» sa hun omsider. «Jeg vil ikke du skal være lei deg mer.»

«Jeg har ikke vært lei meg …» begynte Cal, men Michelle lot ham ikke snakke ut.

«Visst har du det,» sa hun bestemt. «Det har jeg vel sett. En stund trodde jeg du var sint på meg, for du kom aldri hjem fra sykehuset …»

«Jeg hadde det veldig travelt, og …»

Hun avbrøt ham igjen. «Men så begynte du å komme hjem igjen, og var fremdeles lei deg. Først da vi besluttet å flytte hit begynte du å bli glad igjen. Likte du deg ikke i Boston?»

«Det var ikke Boston,» begynte Cal, usikker på hvordan han skulle forklare datteren hva som var skjedd. Bildet av en liten gutt sto et øyeblikk for ham, men han tvang det vekk. «Det var bare meg selv, antar jeg. Jeg … jeg kan faktisk ikke forklare det.» Han smilte plutselig. «Jeg har visst lyst til å kjenne de menneskene jeg behandler, antar jeg,» sa han med et fort smil.

Michelle tygget litt på det, så nikket hun. «Jeg skjønner hva du mener. Boston General var nifst.»

«Nifst? Hva mener du?»

Michelle trakk på skuldrene og lette etter ord. «Jeg vet ikke. Det var som om de aldri visste hvem man var. Og når mamsen og jeg kom dit, visste de ikke engang at vi var i slekt. Den vesle hovne i resepsjonen spurte alltid hvorfor vi ville snakke med deg. En skulle tro hun kjente oss igjen etter alle disse årene …» Michelle stirret på faren, lurte på om han forsto. Cal nikket.

«Akkurat,» sa han, lettet over at han slapp å fortelle sannheten. «På en prikk. Og slik var det med menneskene jeg behandlet også. Hvis jeg traff dem tre dager etter, ville ikke jeg ha kjent dem igjen. Skal jeg være lege, mener jeg at jeg bør ha fornøyelsen av å kjenne dem jeg behandler.» Han smilte til Michelle og besluttet å skifte tema. «Hva med deg? Angrer du?»

«Angrer hva?»

«At vi flytter hit. At du må dra fra venninnene dine. Bytte skole. Alt slikt som jenter på din alder pleier å gremme seg over.»

Michelle tok en slurk cola og så seg omkring på kjøkkenet. «Harrison var ikke særlig til skole,» sa hun omsider. «Denne i Paradise Point er iallfall meget penere.»

«Og meget mindre,» påpekte Cal.

«Og den har vel ikke en drøss unger som ødelegger den hele tiden, heller,» tilføyde Michelle. «Og hva venninner angår, måtte jeg jo bytte skole til neste år likevel, ikke sant?»

Cal så undrende på henne. «Hva mener du?»

Michelle stirret skyldbevisst ned i glasset. «Jeg hørte deg og mamsen snakke. Hadde dere virkelig tenkt å sende meg på pensjonatskole?»

«Det var ikke riktig bestemt ennå …» begynte han tamt, men da han så Michelles blikk, oppga han løgnen.

«Vi tenkte det ville bli best for deg,» sa han. «Harrison begynte å bli i tøffeste laget. Du sa jo selv at du ikke lærte noe mer. Og dessuten ville det ikke bli pensjonatskole. Du ville kommet hjem hver dag.»

«Men dette er iallfall bedre,» sa Michelle. «Her kan jeg få venner som jeg kan beholde. Ikke sant?» En brå engstelse i blikket ga Cal lyst til å berolige henne.

«Jo visst. Hvis du liker deg her. Best du liker deg, forresten, for jeg er ikke sikker på om vi får råd til å sende deg på privatskole med det vesle jeg kommer til å tjene her. Men jeg vil gjerne du skal være glad og fornøyd. Dette er svært viktig for meg.»

Michelle smilte og brøt stundens alvor. «Hvordan kan jeg unngå å være glad og fornøyd her? Alle jeg vet om ville mer enn gjerne bo her. Vi har hav og skog og et festlig hus. Hva mer kunne jeg vel ønske?»

Dermed kastet hun seg impulsivt rundt halsen på faren og kysset ham.

«Jeg er så glad i deg, paps, bare så du vet det.»

«I like måte, min lille prinsesse,» svarte Cal, fuktig i blikket. Så gjorde han seg fri og reiste seg. «Vel, vi får vel tilbake til kassene før din mor sender oss begge tilbake til barnehjemmet!»

«Jeg fant den!» ropte Michelle triumferende. Det var en svær kasse med Michelles navn på. «La oss bære den opp med det samme! Vær så snill, paps!» ba hun. «Der er alt mitt. Alt sammen! Kan jeg ikke få pakke ut nå? Jeg mener … vi vet ikke hvor mamsen vil ha alt plassert, men mine egne saker kan jeg ordne selv. Vær så snill!»

Cal nikket og hjalp henne å få den svære kassen ovenpå til hjørneværelset som Michelle hadde lagt beslag på.

«Skal du ha hjelp til utpakkingen?» spurte han. Hun ristet bestemt på hodet. «Slik at du får se hva som er inni? Hvis du visste det, ville du få meg til å kaste halvparten.» Michelle så for seg haugen av gamle filmblad, akkurat slike som foreldre mislikte, og alle minnene fra den svinnende barndomstiden som hun ennå ikke hadde klart å rive seg løs fra. «Men si ikke noe til mams om det,» la hun til, og fikk ham til å bli en sammensvoren.

Da Cal gikk, åpnet Michelle kassen for å pakke ut sakene sine, først på sengen, deretter inn i skap og kommode.

Først da hun hadde lagt siste leken bort oppdaget hun dukken som fremdeles satt i vinduet der hun hadde plassert den noen timer tidligere. Hun gikk bort og tok den, holdt den opp i øyenhøyde.

«Jeg må finne et navn til deg,» sa hun høyt. «Noe gammeldags, like gammeldags som deg.» Hun tenkte seg litt om, og smilte.

«Amanda!» sa hun. «Akkurat. Jeg vil kalle deg Amanda, forkortet til Mandy.»

Fornøyd med navnevalget satte hun den gamle dukken tilbake i vinduskarmen og gikk ned for å se hva faren drev på med.

Kveldslyset bleknet i hjørneværelset, og det var som om dukken stirret ut av vinduet, med stive glassøyne festet på planteskuret der nede.