Christina Lauren

Frekk, men løgner

Oversatt av Aleksander Melli

Til Captain Hookers, Alice og Nina. Her er den.

Kapittel 1

London

Det skjer en del ting med deg når du ikke har hatt sex på en stund: Når kyssescenene begynner i en romantisk komedie, for eksempel, gir du ufrivillig fra deg en lyd som ligger et sted midt imellom et fnys og et stønn, noe som nesten alltid resulterer i at du får en pute slengt i fleisen fra den andre enden av sofaen. Du klarer å ramse opp minst tre erotiske nettbutikker etter hukommelsen, med detaljert informasjon om fraktkostnader, leveringstid og pålitelighet. Minst to av butikkene utfylles automatisk i URL-feltet bare du taster én bokstav, og dessuten er du romkameraten som alltid forventes å erstatte batteriene i fjernkontrollen, håndstøvsugeren og lommelykten.

Hvilket er fullstendig latterlig, når du tenker over det – for alle vet jo at de beste sexlekene enten kan plugges rett inn i stikkontakten, eller er oppladbare. Amatører.

Du blir også ganske god til å onanere. Skikkelig god. En mester på olympisk nivå. Og når du først har nådd det nivået, er sex med deg selv den eneste muligheten, for hva har vel en mann å stille opp med mot din egen hånd eller en 120-volts vibrator med 17 forskjellige hastighetsinnstillinger?

Bivirkningene forbundet med å ha en usosial vagina blir ekstra merkbare når du konstant må omgås tre av verdens mest motbydelig lykkelige par. Romvenninnen min, Lola, og de to bestevenninnene hennes, Harlow og Mia, møtte sine bedre halvdeler på sprøeste vis da de var på helgetur til Las Vegas, en slags forfyllet spontantrippeldate som strengt tatt ikke skal kunne finne sted i virkelighetens verden. Mia og Ansel er gift og tar knapt pustepause mellom hyrdestundene. Harlow og Finn ser ut til å ha mestret kunsten å ha sex gjennom blikkontakt. Og Lola og kjæresten Oliver, befinner seg på det stadiet i et nytt forhold da man tar på hverandre i et sett og knuller hverandre spontant i tide og utide. Matlaging fører til sex. Tv-kveld med The Walking Dead? Dødsopphissende – tid for sex. Noen ganger rekker de så vidt å komme seg inn i leiligheten mens de skravler om dagligdagse ting, før de plutselig stopper opp, kikker på hverandre og begynner på’n igjen.

Var det noen som sa intimsone? Oliver er høylytt av seg, og jeg ante virkelig ikke at f-ordet var så populært i Australia som det åpenbart må være. Flaks for meg at jeg er ordentlig glad i dem …

For det er jeg virkelig. Lola og jeg traff hverandre på kunststudiet ved universitetet i San Diego, og selv om vi ikke egentlig begynte å henge sammen jevnlig før hun flyttet inn som romvenninnen min i sommer, føler jeg at jeg har kjent henne hele livet.

Jeg hører de subbende fottrinnene hennes i gangen, og smiler. Hun dukker opp på kjøkkenet med knullesveis og blussende kinn.

«Oliver gikk nettopp,» sier jeg til henne med en munnfull müsli i munnen. Han hadde sjanglet ut for mindre enn ti minutter siden med et fornøyd, fortumlet glis om munnen og like bustete hår som Lola. «Jeg ga ham en high five og en flaske Gatorade, siden han må være ganske dehydrert etter en så krevende innsats. Seriøst, Lola, jeg er imponert.»

Jeg hadde aldri trodd at kinnene til Lola kunne bli rødere enn de allerede var. Men det kunne de altså.

«Beklager,» sier hun og smiler flau mens hun åpner opp kjøkkenskapet. «Du må være dritlei av oss, men nå skal jeg snart til Los Angeles og …»

«Gi deg! Du får ikke lov til å be om unnskyldning fordi du har en dødskjekk og søt australier som knuller deg sønder og sammen,» sier jeg til henne og reiser meg for å skylle frokostskålen. «Jeg hadde gitt deg mye mer tyn hvis du ikke forsynte deg av det fruktfatet hver dag.»

Hun trekker på skuldrene. «Noen ganger føles det som om det tar en evighet å kjøre hele veien hjem til ham …» Lola lukker skapdøren og stirrer tenksomt ut i luften. «Dette er koko. Vi er gale.»

«Jeg prøvde å overtale ham til å bli,» sier jeg til henne. «Jeg er på vei ut nå og må jobbe i kveld. Dere kunne hatt stedet for dere selv.»

«Jobber du i kveld også?» Lola fyller glasset og lener seg mot kjøkkenbenken med hoften. «Du har stengt hver eneste kveld denne uken.»

Jeg trekker på skuldrene. «Fred trengte hjelp og det skader ikke å ta et par ekstravakter.» Jeg tørker skålen og strekker meg opp for å rydde den bort. «Har ikke du paneler å tegne, uansett?»

«Jo da, men det hadde vært fint å henge med deg … Du er alltid enten på stranden eller på jobb …»

«Og du har en dritsexy kjæreste og en karriere som går så det suser,» sier jeg. Lola er sannsynligvis det travleste mennesket jeg kjenner. Når hun ikke er opptatt med å redigere sin nye, grafiske roman, Junebug, eller besøker filmsettet der de lager storfilm av hennes første bok, Razor Fish, så fyker hun rundt mellom Los Angeles og New York eller hvor som helst filmselskapet og forlaget finner på å sende henne. «Jeg visste at du skulle jobbe i dag og at du hadde tenkt å overnatte hos Oliver.» Jeg klemmer skulderen hennes og legger til: «Og dessuten, hva annet skal man gjøre på en så nydelig dag enn å surfe?»

Hun gliser til meg over kanten av kaffekoppen. «Jeg vet ikke … kanskje gå på date?»

Jeg snøfter mens jeg lukker skapdøren. «Så morsom du er.»

«London,» sier hun og stirrer alvorlig på meg.

«Lola,» kvitterer jeg med et glis.

«Oliver nevnte at han får besøk av en venn fra Australia, kanskje vi alle skal finne på noe sammen?» Hun kikker ned på fingerneglene sine og later som om hun stirrer fascinert på dem. «Se en film eller noe …»

«Du må nok finne noen andre å spleise,» sier jeg. «Du er utrolig søt, men vi har hatt denne samtalen minst ti ganger før.»

Lola smiler fårete og jeg ler, snur meg og går ut av kjøkkenet, med Lola hakk i hæl.

«Du kan ikke klandre meg for at jeg blir litt bekymret for deg,» sier hun. «Du er alene hele tiden, og …»

Jeg vifter nonsjalant med hånden. «Alene er ikke det samme som ensom.» For uansett hvor fristende det kan virke i teorien å ha sex med et menneske av kjøtt og blod, frister det ikke med alt dramaet som alltid kommer på kjøpet. Når det gjelder mitt sosiale liv, har jeg mer enn nok med å prøve å holde følge med Lola og hennes sammensveiste og stadig voksende gruppe av venner og partnere. Jeg har så vidt rukket å lære meg etternavnene deres. «Du høres ut som Harlow. Hold opp med det. Takk.»

Lola rynker pannen mens jeg lener meg fram og kysser henne på kinnet.

«Du trenger ikke bekymre deg for meg,» sier jeg til henne og sjekker klokken. «Jeg må gå nå, bølgene venter.»

Etter en lang dag ute på vannet, skritter jeg inn bak bardisken hos Fred’s – stedet som har fått det kjærlige kallenavnet «The Regal Beagle» fordi eieren, Fred Furley, deler etternavn med en karakter i en situasjonskomedie fra åttitallet som foregår i en pub av samme navn – og binder et forkle rundt livet.

Tipsglasset er allerede halvfullt, altså har det vært ganske bra med folk i kveld, men ikke så travelt at Fred blir nødt til å tilkalle ekstrahjelp. I den ene enden av baren sitter et par og snakker lavt med hverandre. Vinglassene deres er halvtomme, men de er oppslukt i samtalen og kikker så vidt opp da jeg dukker opp i synsfeltet – lite oppfølging nødvendig der i gården. I den andre enden sitter fire eldre kvinner. Pene klær, ser jeg, og enda penere håndvesker. De ler og er muligens ute for å feire et eller annet, hvilket betyr at de sannsynligvis kommer til å være underholdende gjester og rause med tipsene. Jeg noterer meg at jeg skal sjekke om de trenger noe om et par minutter.

Lyden av skrålende latter og heiarop får meg til å kikke mot baksiden av baren, der jeg får øye på Fred som serverer øl til en gjeng unge menn rundt biljardbordet. Han har åpenbart full kontroll, altså begynner jeg å sjekke beholdningen bak bardisken.

Jeg har ikke jobbet for Fred i mer enn en måned, men stedet hans er som alle andre barer og det har vært enkelt nok å komme inn i rutinen. Lokalet er innredet med lys i farget glass, brunt treverk og runde båser med skinntrukne seter, og er langt mindre snuskete enn nattklubben der jeg jobbet de siste to årene av college. Likevel er det ikke mangel på sleske mannfolk. Fordi vi ikke har noen bartenderassistent, må jeg ta meg av mye av løpingen og miksingen selv, men Fred er en fantastisk sjef som det alltid er moro å tulle og tøyse med. Han er også flinkere enn meg til å identifisere sleskingene.

Som er grunnen til at han tar seg av gutta bak i lokalet og ikke jeg.

Når det kommer til rutiner og orden, er jeg rimelig kontrollfrik av meg, og begynner skiftet med å arrangere alt nøyaktig slik jeg vil ha det bak baren: Kvitteringspinne, kniv, skreller, rørepinne, juspresse, Y-skreller, kanalkniv, julep-sil, barskjeer, mikseglass. Mise en place – alt på sin plass.

Jeg skal akkurat til å begynne å kutte opp frukt da en kunde lener seg over bardisken og ber om to White Russians, én med is og én uten. Jeg nikker og tar to rene glass fra hyllen idet Fred dukker opp bak meg.

«Si ifra hvis noen av gutta blir ubehagelige,» sier han og nikker mot gruppen rundt biljardbordet, som for øyeblikket hoier om en eller annen guttegreie.

De ser ut som typiske studenter fra universitetet i San Diego, slike som ofte er innom baren: høye, brune og veltrente unge menn. Et par av dem har på seg T-skjorter med grafiske trykk, andre er kledd i skjorter med krage. Jeg gransker dem med korte øyekast mens jeg mikser drinkene og prøver meg på en kvalifisert gjetning: Høyden deres, brunfargen og fysikken tilsier at de er vannpolospillere.

En av dem, med mørkt hår og en kjeve det hadde vært fullt mulig å ha sex med, kikker opp i det samme jeg gjør det. Blikkene våre møtes. Han er kjekk – skjønt i rettferdighetens navn må det sies at de alle er det – men et eller annet med denne fyren får meg til å holde pusten et øyeblikk og vente med å se en annen vei. Dessverre er han dødskjekk på den måten bare selvbevisste, uoppnåelige, mystiske drittsekker kan være det.

Og med den lille påminnelsen om fortiden, finner jeg straks noe annet å se på.

Jeg vender meg mot Fred igjen, tar et annet tipsglass med merkelappen bilfond fra under disken og plasserer det foran ham. «Både du og jeg vet at du ikke trenger å bekymre deg for meg,» sier jeg. Han smiler og rister på hodet mot glasset mens han blir ferdig med å tappe øl. «Blir det bare oss to i kveld?»

«Jeg tror det,» sier han og setter glassene på bardisken. «Det er ingen store kamper i helgen, så det blir vel nokså rolig. Vi får kanskje sjansen til å gå gjennom beholdningen.»

Jeg nikker mens jeg kaster et par sitronskiver i søppelet og sjekker posten min for å se om jeg mangler noe. Noen kremter bak meg, og idet jeg snur meg, befinner jeg meg plutselig en halv meter unna øynene som for bare noen få sekunder siden stirret på meg fra den andre siden av rommet.

«Hva kan jeg gjøre for deg?» spør jeg akkurat passe høflig, med et vennlig, men profesjonelt smil. Øynene hans blir smale og selv om jeg ikke tar ham i å kikke på kroppen min, har jeg en følelse av at han allerede har sjekket meg ut, bestemt seg og plassert meg i en av to kategorier, som alle menn gjør: knullbar eller ikke knullbar. I min erfaring er det enten-eller, uten spesielt mye rom for kategorier imellom.

«Jeg vil gjerne ha en ny runde, takk,» sier han og nikker vagt mot gjengen rundt biljardbordet. Telefonen hans vibrerer i hånden og han kikker ned på den og taster en kjapp melding før han retter oppmerksomheten mot meg igjen.

Jeg tar fram et brett. Jeg vet ikke hva de bestilte, siden det var Fred som serverte den første runden, men tillater meg å tippe.

«Heineken?» spør jeg.

Han glor liksomfornærmet på meg og får meg til å le.

«Okei, greit, ikke Heineken, altså,» sier jeg og løfter hendene for å be om tilgivelse. «Så hva drikker dere for noe?»

Nå som jeg tar en ordentlig titt på ham, viser det seg at han er enda penere på nært hold: brune øyne innrammet av den type øyenvipper maskaraselskaper betaler en formue for, og mørkt hår som ser så mykt og tjukt ut at jeg bare vet det ville føles helt fantastisk å dra fingrene gjennom det …

Men jeg antar at han vet det, og selvsikkerheten jeg fornemmet fra den andre siden av rommet oser praktisk talt av ham nå. Telefonen hans vibrerer igjen, men han kikker bare fort på den og ignorerer meldingen. «Hvorfor tippet du at vi drikker Heineken?» spør han.

Jeg legger en stabel ølbrikker på brettet, trekker på skuldrene igjen og prøver å kvele samtalen i fødselen. «Ingen spesiell grunn.»

Han kjøper det ikke. Han smiler lurt og sier: «Du slipper ikke unna bare fordi du har fine smilehull …»

Nesten med det samme hører jeg Fred si «pokker!», så jeg holder ut hånden helt til han klasker en dollarseddel ned i håndflaten min. Jeg stikker den fornøyd ned i glasset.

Den kjekke kunden følger bevegelsene mine med blikket, leser etiketten og kikker opp på meg igjen. «Bilfond?» spør han. «Hva er det for noe?»

«Ingenting,» sier jeg og gjør tegn mot raden av fatøl. «Hva drikker dere for noe?»

«Du tjente nettopp en dollar på grunn av noe jeg sa, og så vil du ikke engang fortelle meg hva det var?»

Jeg stryker en løs hårlokk bak øret og gir opp da jeg innser at han ikke har tenkt å bestille før jeg svarer: «Det er bare noe jeg får høre veldig ofte,» sier jeg. Jeg tror faktisk at jeg har hørt det oftere enn mitt eget navn. Jeg har dype smilehull i begge kinn og ville ha løyet om jeg ikke innrømmet at de både er det jeg liker aller best og aller minst med utseendet mitt. Sleng på fregner og solstriper i håret, som ofte er rufsete etter å ha vært ute i blesten, så er jeg den typiske Nabojenta slik hun framstilles i ørten filmer.

«Fred trodde meg ikke da jeg fortalte hvor ofte det skjer,» fortsetter jeg og peker med tommelen over skulderen. «Altså inngikk vi et lite veddemål: en dollar for hver gang noen nevner smilehullene mine. Jeg har tenkt å kjøpe bil for pengene.»

«I neste uke, hvis det fortsetter sånn,» klager Fred bak meg et sted.

Telefonen til kjekkasen piper igjen, men denne gangen kikker han ikke ned engang. I stedet stikker han den i baklommen på jeansen, kikker bort på Fred og tilbake til meg igjen, og gliser.

Jeg lurer på om jeg faktisk har behov for å summe meg et øyeblikk.

Syntes jeg at fyren var pen før, er det ingenting i forhold til måten hele ansiktet hans forandrer seg på når han smiler. Et lys har slått seg på bak øynene hans og det er som om ethvert spor av arroganse bare … fordamper. Huden hans er ren og solbrun – han gløder nærmest, og varmen han utstråler gir kinnene farge. De skarpe trekkene blir mykere, øynene får smilerynker. Jeg vet at det bare er et smil, men det er som om jeg ikke klarer å bestemme meg for hvilken del av ham jeg liker best: de fyldige leppene, de hvite, perfekte tennene, eller at smilet løfter den ene siden av munnen hans en anelse høyere enn den andre. Han gir meg lyst til å smile tilbake.

Han snurrer en ølbrikke rundt og rundt på bardisken mens han fortsetter å glise mot meg. «Så det du sier, er at jeg ikke er spesielt original,» sier han.

«Jeg har ikke sagt det,» sier jeg og gjengjelder gliset, «men det kan nesten virke sånn, siden jeg håver inn penger her …»

Han kikker på kinnene mine et øyeblikk. «Jeg står inne for det jeg sa. Du har noen skikkelig fine smilehull. Det finnes verre ting enn å høre det hele tiden. For eksempel å få høre at du har bart eller dårlige tenner.»

Nå begynner jeg nesten å lure på om han flørter. «Men tilbake til ølene deres,» sier jeg. «Flaske eller fat?»

«Jeg vil vite hvorfor du gikk ut fra at jeg ville bestille Heineken. Såpass fortjener jeg etter at du såret stoltheten min.»

Jeg kikker over skulderen hans, der vennene hans angivelig spiller biljard, men for øyeblikket prøver å slå hverandre i ballene med køene, og bestemmer meg for å være ærlig.

«Vanligvis – og med ‘vanligvis’ mener jeg egentlig ‘alltid’ – har Heineken-drikkere høye tanker om seg selv, høy stemme og lav impulskontroll. De er også de første som stikker på do når regningen kommer. Og det er tretti prosent mer sannsynlig at de kjører sportsbil, enn kunder som foretrekker andre ølmerker.»

Kjekkasen med det vakre smilet nikker og ler. «Skjønner. Dette er vitenskapelig bevist, skjønner jeg?»

Latteren hans er til og med søt. Nesten fjollete når han hever skuldrene en anelse, som om han har anlegg for knising.

«Det finnes veldig grundige studier,» sier jeg. «Jeg har stått for den kliniske utprøvingen selv.»

Jeg ser at han biter i seg et enda bredere smil. «Da håper jeg du vil sette pris på at jeg faktisk ikke hadde tenkt å bestille Heineken, men hadde tenkt å spørre hva du hadde på fat, siden vi nettopp drakk en runde Stella og jeg ville ha noe mer interessant.»

Uten å kikke ned på raden av fatøl, lister jeg opp: «Bud, Stone IPA, Pliny the Elder, Guinness, Allagash Whit og Green Flash.»

«Da går vi for Plinyen,» sier han, og jeg prøver å skjule hvor mye det overrasker meg – en bartenderfaglig dyd av nødvendighet. Han må ha bra peiling på øl, for det er ingen tvil om at det er det beste valget. «Jeg tar seks, takk. Forresten så er jeg Luke. Luke Sutter.»

Han holder ut hånden, og jeg nøler bare et øyeblikk før jeg tar den.

«Hyggelig å hilse på deg, Luke.»

Hånden hans er svær, ikke altfor myk … og fin å se på. Lange fingre, rene negler og et sterkt grep. Jeg trekker min egen hånd tilbake nesten umiddelbart og begynner å tappe ølene hans.

«Og navnet ditt er …» spør han og strekker ut det siste ordet til et spørsmål.

«Det blir tretti dollar,» sier jeg i stedet.

Luke smiler skjevt, med lattermild mine, så kikker han ned på lommeboken sin, drar ut to tjuedollarsedler og legger dem på bardisken. Han griper de første tre glassene og nikker til meg før han snur seg. «Jeg kommer tilbake og henter resten,» sier han. Så er han borte.

Døren går opp og et kvinnelig utdrikningslag strømmer inn i lokalet. I løpet av de neste tre timene lager jeg flere rosa drinker og cocktailer med seksuelt eksplisitte navn enn jeg klarer å telle, og legger ikke merke til om det er Luke eller en av de andre kjekkasene som ender opp med å hente resten av ølene deres. Hvilket er like greit, minner jeg meg selv om, for er det én leveregel jeg har som jeg aldri bryter, er det at jeg ikke dater menn jeg treffer på jobben. Aldri.

Og Luke er … vel, han minner meg om grunnen til at regel nummer en eksisterer i utgangspunktet.

Da den siste kunden har dratt, hjelper jeg Fred med å rydde og stenge sjappa før jeg kjører hjem til en tom leilighet og stuper i seng.

Foreldrene mine er ikke akkurat begeistret for livet mitt i San Diego, og de liker å minne meg på det hver gang de kommer på besøk. De forstår ikke hvorfor jeg valgte å ta inn en leieboer etter at jeg arvet loftsleiligheten av Besta helt uten betingelser. Selv om jeg tilbrakte mye av barndommen min her, forstår de heller ikke hvorfor jeg ikke bare solgte leiligheten etter avgangseksamen og flyttet rett hjem igjen. Men, jeg mener, hallo … Iskalde Colorado framfor solrike San Diego? Nei takk. Og en annen ting de definitivt liker ganske dårlig, er at jeg surfer hele dagen og jobber på bar om natten mens masteren i grafisk design som jeg jobbet ræva av meg for, ligger og samler støv.

OK, det siste skal jeg gi dem rett i.

Men akkurat nå er jeg fornøyd med livet mitt. Lola bekymrer seg over at jeg er for mye alene – og jeg er alene mye av tiden, men aldri ulykkelig. Det er gøy å jobbe i bar, og surfingen er noe enda større enn det. Surfingen er en del av meg. Jeg elsker å se vannet svulme opp og bli til bølger som krøller seg om seg selv, jeg elsker å se tuppene dele seg opp i skummende, glassliknende sylindre. Jeg elsker å fly gjennom bølger som er så store at tunnelen lukker seg rundt meg mens de danner kammer og brøler i øret. Jeg elsker smaken av saltvann, fuktig luft som fyller munnen min og børster støvet ut av lungene. Hvert eneste sekund bygger havet et slott og river det ned igjen. Jeg kommer aldri til å gå lei.

Og jeg liker å være stuptrøtt når jeg legger meg, fordi jeg har surfet ræva av meg hele dagen og vært på beina hele kvelden – ikke fordi jeg har sittet foran et skrivebord og stirret på en datamaskin.

Akkurat nå er livet ganske bra.

Men på begynnelsen av skiftet hos Fred’s på lørdag kveld, er jeg helt utkjørt og rastløs på en og samme tid: ribbeina verker, jeg hoster fremdeles og føler at lungene er fulle av saltvann.

Noen dager samarbeider havet med meg og serverer bølgene på en fjøl. I dag var ikke en sånn dag. Dønningene var greie nok til å begynne med, men jeg klarte visst ikke å treffe en eneste en. Enten startet jeg for tidlig, eller så kom jeg opp for sent. Jeg mistet tellingen på alle gangene jeg ble slått over ende. Før universitetet tilbrakte jeg hver eneste ferie hos Besta og surfet Black’s Beach og Windansea helt fra jeg ble gammel nok til å bære mitt eget brett. Men jo lenger jeg ble der ute i dag, jo mer frustrert ble jeg, og dråpen som fikk begeret til å renne over var en stor bølge som kom overraskende på meg og fikk meg til å rulle … hardt.

Fyren med håret og smilet er her igjen. Luke, husker jeg, som et ekko hvisket i øret. Han sitter i en bås sammen med flere venner i kveld, men jeg får øye på ham i det samme jeg kommer inn.

Stedet er fullpakket og jeg kjenner et lite stikk av lengsel da jeg hører Harlows latter trenge gjennom musikken. Jeg ville heller ha sittet sammen med dem enn å jobbe i kveld, og ser antakelig rimelig misfornøyd ut idet jeg skritter bak bardisken og får på meg forkleet.

«Dårlig dag?» sier Fred mens han legger siste finpuss på et brett med margaritaer. «Var det ikke du som sa at selv den verste dagen på vannet danker ut den beste dagen hvor som helst ellers?»

Æsj. Jeg sa visst det, ja. Hvorfor minner folk deg alltid om dine beste sider når du har en dårlig dag? «Jeg er bare litt mørbanket og gretten,» sier jeg og prøver å smile. «Det går nok over.»

«Vel, da har du havnet på rett sted. Det hjelper alltid å omgås høylytte, fulle folk når man er i dårlig humør.»

Og med det gir jeg til beste et motstrebende glis mens han strekker seg fram og klyper meg lett på haken.

En rad med bestillingslapper venter på bardisken, og jeg plukker opp en. To martinier, skitne, med ekstra olivener. Jeg plasserer to glass på et brett, fyller cocktailshakeren med is, heller i vermut, en centiliter med gin og litt olivenjus. Jeg faller inn i jobbens rytme: måler, rister, heller, serverer … og det er ingen tvil om at de velkjente bevegelsene er avslappende.

Men jeg føler meg fremdeles rastløs, nesten andpusten etter de få, skremmende sekundene da jeg trodde at jeg kanskje ikke ville klare å kjempe meg opp til overflaten. Det har skjedd en håndfull ganger før, og selv om jeg rent logisk vet at følelsen går over, er det vanskelig å riste av seg den dvelende drukningsfornemmelsen.

Luke beveger seg inn i sidesynet mitt og jeg kikker opp mens han går rundt til baksiden av båsen og taster på telefonen sin. Han er en sånn en, altså, tenker jeg og prøver å forestille meg nøyaktig hvor mange jenter han tekster med akkurat nå. Ved bordet deres sitter en brunette som virker ganske interessert i det han driver med, og det frister å gå bort til henne, bruke rydding eller servering som påskudd og fortelle henne at det nok er best å gi seg mens leken er god: Invester heller i en av de snille nerdene i den borteste båsen, søster.

Jeg rister shakeren og heller den uklare væsken ned i glassene, så leser jeg lappen igjen før jeg putter i to tettpakkede olivenspidd. Servitrisen smiler og bærer bort bestillingen. Jeg beveger meg videre til neste lapp og strekker meg etter en flaske Amaretto idet jeg hører en barkrakk skrape over gulvet bak meg.

«Hvordan går det med bilfondet?»

Jeg kjenner umiddelbart igjen stemmen hans. «Ikke så mye som en dollar i dag,» sier jeg til ham uten å kikke opp mens jeg mikser ferdig drinken. «Men jeg er egentlig ikke i smilehumør, så jeg har ikke høye forventninger.»

«Vil du snakke om det?» spør han.

Jeg snur meg og kikker på ham: det samme perfekte håret, mørkeblå T-skjorte denne gangen og fremdeles altfor kjekk til ikke å bety trøbbel. Jeg klarer ikke å holde tilbake et lite smil. «Skal ikke det være bartenderens replikk?»

Luke svarer med å heve øyenbrynene en anelse og trekke lett på skuldrene – det ser ganske søtt ut – før han kikker tilbake mot gruppen sin.

«Dessuten har du folk som venter på deg,» sier jeg og legger merke til at brunetten følger med på hver minste bevegelse han gjør. Han stikker hånden i lommen, sjekker telefonen og kikker tilbake på meg.

«De forsvinner ikke,» sier han. Øynene hans smiler i et brøkdels sekund før leppene følger opp med det myke, skjeve smilet jeg husker fra sist. «Jeg tenkte jeg skulle komme til baren og skaffe meg noe å drikke.»

«Hva vil du ha?» spør jeg. «En ny øl?»

«Gjerne,» sier han. «Og navnet ditt. Med mindre du vil at jeg skal fortsette å tenke på deg som jenta med smilehullene resten av livet.»

Luke sperrer lekent opp øynene, hvisker «oi sann», drar opp en dollarseddel fra lommen og stikker den ned i glasset. «Jeg forberedte meg i kveld,» sier han og betrakter meg mens jeg tapper en IPA i et halvlitersglass. «Bare i tilfelle du jobbet igjen.»

Jeg prøver å ikke dvele ved tanken på at han har fylt lommen med dollarsedler ens ærend for meg og denne lille leken.

«Jeg heter Lon…» begynner jeg, akkurat idet bardøren går opp og Mia kommer inn med Ansel i hælene. Luke vender blikket mot dem idet jeg avslutter mumlende. «…don.»

Etter et øyeblikk kikker han opp på meg igjen og virker merkelig stram i masken. Han nikker fort. «Hyggelig å hilse ordentlig på deg.»

Jeg er ganske sikker på at han ikke oppfattet navnet mitt, men hvis han synes det er greit å ikke vite hva det er, er det greit for meg å ikke gjenta det.

En annen kunde setter seg ved bardisken og vinker for å få oppmerksomheten min. Jeg skyver Lukes øl bort til ham, ølbrikken berører kanten av hånden hans og han smiler idet han kikker opp. «Det blir fem dollar.»

Han kikker rolig på meg, sier «takk» og drar ut lommeboken.

Jeg går bort til den nye kunden, men i øyekroken ser jeg Luke klaske en seddel ned på bardisken og gå tilbake til vennene sine uten å vente på vekslepenger. Enten har han ikke lagt igjen tips, eller så har han lagt igjen et stort et.

Jeg er ganske sikker på hvilket alternativ det er, og dessverre passer det ikke helt med bildet jeg prøver å danne meg av ham som drikksekk.

To whisky sour, fire Blue Moon og en karaffel margaritaer senere, står jeg og betjener kassen. Mia, Ansel og Harlow står i nærheten og venter på Finn før de alle skal ut på kino. Jeg betrakter dem i noen sekunder mens jeg puster dypt og kjemper med den samme ambivalensen til forhold som jeg har følt i en tilsynelatende evighet. På den ene siden ser jeg at folkene rundt meg er veldig lykkelige – noen av dem er gift, til og med – og det er noe jeg virkelig ønsker meg. På den annen side vet jeg at jeg ikke er klar.

Det er litt over et år siden det ble slutt mellom meg og Justin, og jeg husker fremdeles hvordan det er å henge med flere par på den måten, når du først må legge planer med et annet menneske i tankene og deretter tilpasse planene sammen med resten av gjengen. Jeg regner med at de færreste vil tro meg når jeg sier det, men etter å ha jobbet ræva av meg på skolen og datet den samme gutten i årevis, er det fint å ikke lenger ha noe i livet som jeg må gjøre. Jeg surfer, jobber og går hjem. Jeg tar alle avgjørelser basert på det som er bra for meg som menneske, ikke som den ene halvdelen av et par.

Likevel finnes det tider, som i kveld, da jeg innser at det faktisk kan være ensomt å være singel iblant, og det handler ikke bare om sex, men om vennskap, og å ha noen som ser på meg som om de har gledet seg til det hele dagen. Det handler om å ha noen der som distraherer meg med filmer og samtaler og en varm kropp som gjør det lettere å sovne om kvelden.

Kassaapparatet klirrer idet jeg lukker igjen skuffen og rekker vekslepengene til en kunde. Harlows latter får meg til å løfte hodet, og jeg blir overrasket ved synet av Luke og Mia som står og snakker sammen i nærheten av toalettene.

Vi gikk alle på universitetet i San Diego, så selv om det finnes flere ulike colleger innenfor universitetet, overrasker det meg ikke at de tilfeldigvis kjenner hverandre. Likevel får det meg til å le litt inni meg, siden jeg vet at jeg aldri vil bli ferdig med mitt indre oversiktskart over Lolas mange venner og kjente.

Jeg visste at Harlows foreldre var berømte, men oppdaget bare nylig at moren hennes var min mors favorittskuespillerinne da jeg var liten.

Jeg visste at Mia ville bli danser en gang i tiden, men fikk bare nylig vite at framtidsdrømmen ble ødelagt da hun ble truffet av en lastebil.

Jeg visste at Finn hadde et nært forhold til faren sin og de to brødrene sine, men visste ikke at moren hans døde da han var liten før jeg tråkket i salaten og spurte hva slags planer han hadde for morsdagen.

Fred roper på meg fra den andre enden av baren, og jeg blunker og fokuserer på jobben igjen. Jeg tar med meg et brett med drinker til et bord, så huker Harlow tak i meg på vei tilbake og pakker meg inn i en stor klem.

«Hei, vennen,» sier hun og gransker ansiktet mitt før hun stryker meg over håret. «Det føles som en evighet siden sist! Kunne du vurdere å bruke solkrem iblant og la det være igjen litt naturlig skjønnhet til oss andre? Herregud, surfejenta, du ser ut som badedraktmodell i Sports Illustrated. Faen ta deg og de søte fregnene dine.»

Jeg gir henne et bredt smil. «Jeg burde ta deg med meg hvor enn jeg går, du gjør underverker for egoet mitt.»

«Kan du ikke ta deg fri i kveld og bli med oss på kino?» spør hun.

Jeg rister sørgmodig på hodet og lager trutmunn. «Det er bare meg, Fred og én annen servitrise på jobb, og det nye bandet kommer og spiller senere i kveld.»

«Hva med helgen, da? Alle de tre Roberts-guttene er i byen.»

Jeg nikker og kvikner til ved tanken på en morsom tur på byen sammen med en stor gjeng. «Jeg skal sjekke vaktlisten.» Mannen hennes, Finn, som tidligere var kommersiell fisker, skal snart bli den hotteste stjernen på tv med The Fisher Men, en realityserie som følger Finn, faren og de to brødrene hans ute på vannet.

Harlow hever øyenbrynene langsomt og jeg innser at jeg har begått en tabbe. Jeg har kanskje bare kjent Harlow i ni måneder, men hun har en legendarisk evne til å stikke nesen i andres saker.

«Kanskje vi kan ordne det sånn at du og Levi …»

Jeg er allerede på jakt etter en utvei. «Ellers takk,» sier jeg til henne og kikker bort på baren, der et par kunder står og venter på betjening. «Jeg må komme meg tilbake, frøken Giftekniv, men jeg tekster deg i morgen og sier ifra om jeg får det til.»

Harlow nikker før hun vender seg mot bordet sitt. «Greit, din stabeis!» roper hun mens jeg setter kurs mot baren.

Da jeg kommer fram, ser jeg at Fred står og tapper øl mens han snakker med et par stamkunder. Et like stykke unna sitter Luke alene ved bardisken.

Han ser … vel, han ser lei seg ut, ansiktet er alvorlig, noe som neppe skjer så ofte, innbiller jeg meg. På den annen side vet jeg ingenting om fyren annet enn at han alltid er omringet av beundrende jenter; at han ser ut som en ordentlig drikksekk, men egentlig ikke er det, når du først får ham i prat; og at han får flere tekstmeldinger i løpet av én kveld enn jeg får i løpet av en uke. Men hva vet vel jeg.

Jeg kikker på Mia, Ansel og Harlow mens de samler sammen sakene sine. Så vinker jeg idet de begir seg mot Finn, som står borte ved utgangen.

«Alt vel?» sier jeg til Luke og drar ut et shotglass fra under bardisken.

Han nikker, og idet han kikker opp på meg, blunker han fort og strammer seg opp så det alvorlige ansiktsuttrykket forsvinner og blir erstattet av det søte smilet igjen. Jeg ser instinktivt en annen vei og graver i isboksen med en liten spade.

«Jeg bare falt i staver og tenker litt for mye …» sier han. «Barer er jo det rette stedet til å drive med sånt.»

Jeg nikker. Og fordi han ser ut som han forventer at jeg skal si noe mer, gjør jeg det. «Det er det beste stedet for å gruble over ting. Dårlige karakterer. En jobb du har mistet. Pengeproblemer. Din første kjærlighet.»

Han møter blikket mitt igjen. «Snakker du av erfaring?» spør han.

«Ja,» sier jeg og skyver et glass Jack Daniel’s bort til ham over bardisken. Selv med det smilet, ser han ut som han trenger det. «Jeg snakker av bartender-erfaring. Du trenger sikkert bare å distrahere deg litt.» Jeg kikker over skulderen hans, til båsen der vennegjengen fremdeles sitter sammen med brunetten som overvåker ham konstant. Han følger blikket mitt, så snur han seg mot meg igjen og rister lett på hodet.

Luke løfter shotglasset, bøyer hodet tilbake og svelger hele bourbonen på styrten. Han setter fra seg glasset på bardisken og hoster litt mens han puster ut. «Takk.»

«Ikke noe problem.»

«Hva med deg?» spør han.

Jeg går bort til vasken og setter glasset fra meg. «Hva mener du, hva med meg?»

«Trenger du å distrahere deg litt?»

Noe knyter seg inni meg, men jeg klarer å presse fram et vennlig smil. «Jeg har det fint, takk.»

Luke bøyer hodet en anelse og kikker opp på meg gjennom øyenvippene mens han spør: «Hva mener du med det?»

Jeg plukker opp et barhåndkle, kikker ned på det og svarer: «Jeg mener at jeg ikke dater menn jeg treffer på jobben.»

«Jeg spør ikke om vi skal ha fast følge, jente med smilehull.» Han stikker hånden ned i lommen med et lurt smil, drar ut en ny dollar og legger den i glasset. Øynene møter mine, og noe strammer seg inni meg mellom ribbeina og navlen. Blikket han gir meg er megetsigende, som om han kan se at jeg har hatt en skikkelig dårlig dag, og jeg ser at han har en skikkelig dårlig kveld, og han liker at vi begge kan se det.

Jeg liker ikke denne kjemien mellom oss, jeg liker ikke den ordløse forståelsen.

Eller kanskje liker jeg ikke hvor mye jeg liker det. Den halvkvalte, åndeløse følelsen fra i dag morges sitter fremdeles i kroppen, men den løsner på uforklarlig vis jo lenger han sitter her og snakker med meg.

«Apropos det,» sier han lavt, «så har jeg ikke sett særlig mye til smilehullene i kveld.»

Jeg trekker på skuldrene og sier: «La oss si det sånn: Det har vært en lang dag.»

Han lener begge albuene mot bardisken og gransker meg. «Høres ut som om du også trenger å avreagere litt.»

Jeg ler, og må bare innrømme det: «Ja, det kan godt tenkes.»

Han strekker seg etter en ølbrikke og begynner å snurre langsomt på den. «Kanskje noen kan hjelpe deg med det.»

Jeg ignorerer ham og begynner å tørke av bardisken med en klut. Det er ikke første gang noen prøver å sjekke meg opp på jobben, langt derifra. Men det er første gang jeg er fristet til å la meg rive med, for inni meg dirrer jeg ved tanken på det han har å tilby.

«Har du kjæreste?» spør han uanfektet, og jeg rister på hodet.

«Nei,» sier jeg. Hvis hvordan armene hans ser ut i T-skjorten er noe å gå etter, vedder jeg på at han ser helt fantastisk ut naken.

Vedder på at han vet det, han også.

At jeg overhodet har denne samtalen med meg selv, er et tegn på at det er altfor lenge siden jeg har hatt sex. Det siste jeg trenger i livet mitt er en fyr som Luke. Jeg trekker pusten skarpt og tar et skritt unna for å legge litt avstand mellom oss.

Han følger meg med blikket og spør: «Er det liksom en ordentlig regel for deg, denne greia med at du ikke dater menn du treffer på jobben?»

«Det er nok det.» Jeg bretter sammen barhåndkleet, stikker det inn bak forkleet mitt og møter blikket hans.

«Hva hvis jeg lover at det virkelig er verdt det?»

Hvorfor tror jeg at han virkelig forteller sannheten? Han smiler sjenert, men bak de honningbrune øynene kan jeg se at han fremdeles er på jakt.

«Jeg tviler ikke på at du vet hva du gjør.» Jeg lener meg tilbake mot vasken, prøver å stirre ham i senk og blir plutselig sjokkert av at jeg fremdeles står her. «Men jeg husker ikke navnet ditt engang.»

«Jo, det gjør du.» Han lener seg fram, legger armene i kors over det blankpolerte treverket og gliser.

Jeg biter i meg et smil.

«Når er du ferdig i kveld?» spør han.

Jeg kan ikke annet enn å se på munnen hans og forestille meg hvordan den ville føles mot huden min, het og åpen over halsen min, brystene, ribbeina.

Det slår meg at hvis man først har lyst på tilfeldig sex etter en lang tørke, er det ikke lurt å satse på en sikker vinner? Hvem kunne vært bedre egnet til å knulle meg ut av sølibatet, enn en som åpenbart vet hva han driver med? Og en det ikke betyr noe for?

Stillheten senker seg over oss i noen sekunder før jeg retter meg opp og griper lappen servitrisen rekker meg. Det er nå eller aldri.

«Jeg jobber til ett.»