Lucy Atkins

I dine mareritt

Oversatt av Unni Rom Stueland

Til faren min, Peter, og til vakre Izzie –

aldri det andre barnet, alltid mitt første.

«Tell all the truth, but tell it slant.»

EMILY DICKINSON (dikt nummer 1263)

1

Greg hadde advart henne om at somrene var varme i Boston, men han hadde aldri sagt at det kom til å bli slik som dette, så klamt og fuktig – som Bangkok, som å bli kvalt. Joe vil bli kokt levende om hun lar ham være igjen lenge, selv med bildørene åpne. Det renner en sølvskimrende stripe sikkel ned fra den ene munnviken hans, et snev av baby i det ni år gamle ansiktet, men hun motstår fristelsen til å tørke det bort. Hun er nødt til å se på huset før han våkner. Hun er nødt til å forberede seg på hva det enn er som befinner seg bak den forbløffende utiltalende falske Tudor-fasaden, slik at hun kan utstråle tillit og optimisme, vise ham at denne flyttingen er et stort eventyr, ikke en lite gjennomtenkt tabbe.

Huset ligger på en hjørnetomt i en stor, øde gate. Forhagen svinger seg rundt den ene siden av eiendommen, med huskestativ i tre og en innkjørsel som fører bort til garasjen som ligger innunder husets bakside. Greg beskrev gaten som «nærmest en blindvei», men det er egentlig ikke noen blindvei, det er en boliggate som svinger og munner ut i to andre boliggater som fører til enda flere boliggater. Hun gjenkjenner alt sammen fra Gregs kornete omvisning på Skype, men i virkeligheten ser alt bredere, høyere, mer massivt ut.

Hun hadde sett for seg at de skulle leie et pittoresk New England-hus med hvit kledning, treveranda – kanskje med egen huske – og epletre og en postkasse med et lite rødt flagg. Dette huset har ingenting av dette. Det har en veranda, men den er i rød murstein med et skråtak som dominerer fasaden. Den øvre halvdelen av huset er i mur, med bindingsverk i Tudorstil. Høye, tette trær som ser ut som de stikker, muligens sypresser, danner grense mot nabohuset. Greg er veldig klar på at dette huset er «et funn». Det er sjelden man finner hus til leie som er store nok til en familie, sier han, i en forstad hvor folk pleier å kjøpe og bli boende.

Hun rører ved magen, hviler fingrene på de nye forhøyningene. Dette vil bli det første hjemmet til barnet deres, og når de blir gamle, vil de se på bilder av dem alle sammen på denne verandaen, ubevegelige for evigheten mot denne mørkerøde mursteinen.

«Det er perfekt,» hadde han sagt da han ringte fra Boston for å fortelle henne at han hadde gitt eiendomsmegleren et enormt depositum uten å forhøre seg med henne, uten engang å ha sendt henne et bilde på e-post. Ansiktet hans gikk fra skarpt til uskarpt på skjermen på telefonen hennes. Han befant seg på et offentlig sted, sannsynligvis i kafeteriaen på barnesykehuset. Hun kunne se folk i bakgrunnen bære brett med kaffekopper, mange av dem iført sykehusuniform. «Du kommer til å elske det, Tess, det er jeg sikker på. De har en veldig bra barneskole, en stor park, en sjarmerende liten hovedgate med et par kafeer, en bar, et håndverksbakeri, et marked, et yogastudio. Hele området er veldig grønt og trivelig, overhodet ingen kriminalitet og bare tjue minutter fra sentrum på motorveien. Det er en perfekt liten småby.»

«Jeg trodde det var en forstad?»

«Vi kaller forstedene for småbyer.»

Hun noterte seg et «vi». Etter femten år i London var det ikke mye igjen av amerikaneren i Greg. De eneste gjenværende amerikanske trekkene hans var aksenten, håndskriften og en evig fortvilelse over britisk kundeservice. Men nå, plutselig, var det «vi».

«Du tok ikke mobilen, men jeg var nødt til å slå kloa i det.» En baby hylte et sted i bakgrunnen, en unormal, klagende lyd, ubehagelig sped og skjærende. «Det skulle komme tre familier til etter meg i morges, det kom til å gå fort. Men du kommer til å elske det, skatt, jeg lover. Det ligger ikke for langt unna sykehuset – kanskje femten–tjue minutters vei, maks. Det har tre soverom, tre bad, stor hage til Joe. Et hav av plass i forhold til det vi har nå.»

«Tre bad?»

Han skar en grimase med øynene halvt igjen, og det tok en liten stund før hun skjønte at forbindelsen var brutt og det pene ansiktet hans var stivnet i et uhyggelig, kornete gap, halvveis mot et smil.

Hun hadde alltid trodd at Greg likte det høye huset hennes i utkanten av byen, med maisåkeren bak og utsikten til The Downs, ubeskrivelig grønn om våren, lysnende mot det sukkerbrødgylne gjennom sommeren, før den utover høsten mørknet til vinterlige nyanser av brunt. Da han flyttet inn, hadde han latt seg sjarmere av de skjeve tregulvene og vedovnen, av hennes egne fotografier som hang ved siden av farens malerier, hyller overfylte av bøker, gamle Polaroidbilder stukket inn bak keramikkgjenstander, bildene av Joe som hang så vidt fast på kjøleskapet, ting som balanserte oppå andre ting, lyset som skinte inn. Han hadde sagt at han ikke ville endre på noe som helst.

Brystet snørte seg sammen ved tanken på alt hun var i ferd med å forlate.

«Greg? Er du der fortsatt? Greg?» Men han svarte ikke: Facetime hadde definitivt hengt seg opp.

Hun svetter allerede mens hun går oppover gangveien. Anstrengelsen ved å trekke oksygen ned i lungene kjennes overveldende, som om en glovarm hånd har lagt seg over munnen og nesen hennes. På nært hold ser man at mursteinene er lagt nærmest på slump, og noen mursteiner stikker ut i vinkel, mens andre er større enn resten. Hun husker at Greg hadde zoomet inn på nettopp dette på Skype-omvisningen, og sagt at denne teknikken var på moten på 1920-tallet, da huset ble bygget. For henne så det ut som byggefeil, men han hadde sikkert lest om arkitekturen i Massachusetts et eller annet sted, sannsynligvis mens han studerte medisin her, og lagret det i den enorme mentale databasen sin.

Hun blir nødt til å tro ham når han sier at huset er et funn. Kanskje han plukker opp noen kulturelle nyanser som hun ikke ser. Inngangsdøren ser ut som noe rett ut av et eventyr: overdrevent diger i mørkt tre med messingdetaljer. Hun leter gjennom vesken etter nøklene. Et sted bak henne synger en fugl et anstrengt og gjentagende ha-ha … ha-ha … og en gressklipper durer. Det føles som om hun svever i luften over seg selv, forbløffet over at det er mulig at hun står der, ved inngangen til dette nye livet.

Tempoet i det hele har vært svimlende. På bare noen måneder har hun forlatt de trygge rutinene med henting og levering til skolen, lekeavtaler og lørdagsfotball, og hennes egne fotooppdrag og prosjekter, til eiendomsmeglere og flyttefirmaer, booking av flyturer, skoleplass, visumsøknader, barneleger, fødselsleger, helseforsikring, amerikanske bankkonti, leieavtaler. Og nå er det gjort. De er her.

Joes skoleplass er overtatt av et barn fra Somerset, en nederlandsk familie skal flytte inn i huset deres i dag, atelieret hennes i fellesskapet er overtatt av en feministisk konseptkunstner som fyller håndvesker med flesk, og den gamle Forden hennes er det en mattelærer som eier nå. Det må være sånn døden føles. Din plass i verden blir ganske enkelt fylt, som når du tar hånden ut av en vanndam. En kvalmebølge velter opp i henne; morgenkvalme, overoppheting, jetlag – kanskje alt på en gang.

Hun klarer bare ikke å finne nøklene. Det svimler for henne da hun retter seg opp, kikker bak seg på leiebilen. Den ligger sammenkrøpet som et sølvgrått insekt med vingene utslått, som om den skal til å lette summende med Joe inni. Bak den, på den andre siden av gaten, ligger et tungt, rødt mursteinshus på en tomt som er gravet ut i åssiden. Trappetrinn fører på kryss og tvers gjennom et bratt steinbed til inngangsdøren. Hun ser for seg at det knaker, rører på seg, løsner fra grunnmuren og glir nedover, knuser bilen, gjerdet, det falske Tudor-huset, før det fortsetter uanfektet nedover skråningen, gjennom alleene bortenfor.

Hun bøyer seg over vesken igjen, graver dypere. T-skjorten hennes klistrer seg fast mellom skulderbladene hennes nå, og jeansen, som allerede er for trang i livet, selv når hun har den på seg slik, med linningen under magen, har vakuumpakket lårene. Ved atten uker er hun allerede mye større enn hun var på dette stadiet med Joe. Hun burde ha reist i noe lettere, men det regnet da de forlot England, nettopp en slik augustdag som får britene til å drømme om å emigrere.

Nell var kommet for å vinke adjø til dem i taxien – begge visste at det ville bli for tøft å ta farvel på flyplassen. «Pass på deg selv,» sa Nell med skjelvende stemme, «og på Joe – og på babyen. Jeg kan ikke fatte at jeg ikke kommer til å være der når den blir født.»

«Bare kom og besøk oss snart, greit?»

«Det skal jeg.» Nell trakk seg unna og tørket vekk noen tårer. «Og hvis det ikke går bra, hvis det av en eller annen grunn ikke går bra, må du huske på at du alltid kan komme hjem. Ingenting er ugjenkallelig.» Hun tok seg i det og prøvde å smile, skjøv det mørke, krøllete håret bakover, og smilehullene på hver side av munnen ble dypere. «Men selvfølgelig kommer det til å gå helt fint, ikke sant? Det kommer til å bli supert!»

Det var første gangen Nell hadde gitt uttrykk for noen som helst tvil. De siste månedene hadde hun gjort en fantastisk innsats for å være en støttende venn. Men fra utsiden måtte alt dette virke lite gjennomtenkt og impulsivt.

Da hun sa ja til å gifte seg med Greg, hadde hun ikke engang kjent ham et helt år.

Et lite øyeblikk ble hun slått av dette faktumet, og hun kunne se selv hvilket vanvidd det var å stå her, alene og uten nøkler, tusenvis av mil hjemmefra, mens han befant seg på en konferanse i San Diego.

Hun har våknet ved morgengry hver eneste dag i det siste, med hodet fullt av tvil om hvorvidt det er klokt å flytte Joe, å etterlate seg alle jobbkontaktene sine, å føde omgitt av et fremmed helsevesen, i et land hvor 90 % av befolkningen eier våpen. Og med Greg sovende ved siden av seg hadde hun prøvd å berolige seg selv ved å gå gjennom grunnene til at hun hadde valgt å gjøre dette – i tillegg til at hun elsket Greg.

Nå som David hadde slått seg ned i New York, virket det fornuftig at Joe var i samme land som faren. Og det var sikkert sunt for alle barn å oppleve en annen kultur. Hun ville skaffe seg nye foto-kontakter i USA, de hadde fødselsleger i verdensklasse på sykehuset, og Greg hadde rett, denne forstaden gikk for å være et av de tryggeste stedene å bo i hele USA. Men til tross for denne listen, lot det midt på natten til å være så mange mulige fallgruver, så mange ting som kunne komme til å skjære seg.

Hun skyver rundt på tingene på bunnen av vesken. Hun ser for seg konvolutten med nøkkelen på kjøkkenbenken idet hun gikk gjennom huset for siste gang i dag morges. Greg flyr ikke til Boston før i morgen. Hun retter seg opp i ryggen. Hvis hun har lagt igjen nøklene hjemme, får hun bare takle det. Hun har et kredittkort. Dette er sivilisasjonen. Hun ser for seg at hun setter seg inn i leiebilen igjen og kjører rundt med Joe på jakt etter et hotell, motell eller pensjonat mens hun prøver å få det hele til å virke som et morsomt eventyr.

Hun kikker på klokken. Det er midt på ettermiddagen i California. Akkurat nå er Greg i et rom fullt av hjertekirurger, og han kommer ikke til å høre mobilen sin selv om den er skrudd på. Hun snur vesken opp ned og tømmer den. Papirlommetørklær og energibarer ramler ut på dørmatten, et Simpsons-tegneseriehefte, pocketboken hennes, skjerfet, kvitteringer, leppestift, hårbørste, hårstrikker, håndkrem. Og der er den, den glatte konvolutten. Den må ha ligget flatt på bunnen av vesken.

NØKLER. Gregs store, selvsikre bokstaver føles nærmest anklagende. Ta. Deg. Sammen. Tess.

Hun dytter alt sammen ned i vesken igjen og stikker den største av de to nøklene i låsen. Den er treg, og hun må vrikke den rundt.

Hun skyver opp inngangsdøren. Den skarpe lukten av vaskemidler treffer henne bakerst i halsen, og med ett er hun tilbake i tid – det er lukten av barndommen, av sykehusklinikker, av institusjoner. Hun synes hun kan føle farens varme hånd rundt sin egen, høre skoene deres som knirker mens de går bortover de altfor stille korridorene. Et øyeblikk står hun helt stille og venter på at følelsene skal legge seg. Det har gått lang tid siden dette hendte. Hun lukker øynene.

Så åpner hun dem. Entreen er kjølig og halvmørk med hvite fliser, hvite vegger, en bratt trapp i tre, et svært rom med parkett og en diger messingpeis til høyre, et annet rom – en spisestue – til venstre – og en flislagt korridor som fører forbi trappene og innover i huset, sannsynligvis mot kjøkkenet. Den varme luften siver inn bak henne. Joe kommer virkelig til å bli kokt levende i bilen. Hun er nødt til å få ham ut.

Hun snur og går tilbake over verandaen og ut i heten, blunker under den varme solen. Hun skynder seg tilbake langs gangveien vekk fra det stille huset som venter, med alle de tomme, desinfiserte rommene som hun fortsatt ikke har gått inn i.

2

Greg ringer fra San Diego mens hun pusser tennene på det rosa og grå badet innenfor soverommet. Stemmen hans er full av konferanseadrenalin, rask og stakkato. «Hei! Skatt! Du er fremme. Gikk det greit å finne huset? Var veibeskrivelsen ok? Hva synes du?»

«Det er … Jeg vet ikke, det føles veldig merkelig akkurat nå, helt tomt og fullt av ekko. Det er så stort – det er enormt, Greg.» Hun ser på seg selv i baderomsspeilet: spøkelsesaktig med skygger under øynene, leppene hvite av tannpasta, håret stramt bakover, nakken krøket over mobilen.

«Ja, ikke sant? Endelig nok plass!»

«Det føles bare litt rart her uten deg.»

«Så klart det gjør, det er ikke til å unngå. Jeg savner deg sånn, Tess. Jeg skulle vært der sammen med deg – første natten, ingen møbler, uten meg. Jeg liker ikke tanken på at du og Joe er der alene på den måten. Jeg skulle virkelig ønske at du hadde sjekket inn på et hotell.»

«Jeg vet det, nå skulle jeg egentlig også ønske at jeg hadde gjort det. Du hadde rett. Nå, hvordan er Den amerikanske hjerteforeningen?»

«Bra. Fullt kjør. Fanden, søren heller, unnskyld – noen …»

Hun hører en kvinnestemme, men klarer ikke å skjelne ordene.

Stemmen hans er utydelig. Hun ser ham for seg stå i lobbyen på konferansesenteret, høy og kjekk i den mørke dressen, ved siden av noen yuccapalmer eller en liten marmorfontene – og så er han tilbake. «Beklager, beklager, jeg må legge på nå straks, det er noen her som jeg er nødt til å snakke med … Jeg elsker deg, ok? Jeg elsker deg så høyt – jeg kommer i morgen tidlig. Sov godt. Vi sees i morgen. Pass på deg selv.»

«Vent. Jeg husker ikke når flyet ditt …»

Men han er borte.

Det er ingen persienner eller gardiner noe sted i annen etasje, og selv om hun vet at ingen kan se henne idet hun klyver opp på den oppblåsbare madrassen med lysene av, klarer hun ikke helt å riste av seg følelsen av å være synlig.

Den kvelende varmen omslutter hele kroppen. Sikadene spiller fort i trærne utenfor, som mekanismen på en trekk-opp-leke – hun hadde ikke ventet seg sikader i en forstad – og et sted lenger unna hører hun en engstelig gneldrende, ulende lyd. Skyggene brer seg fra hjørnet av rommet, utvider seg fra garderoberommet og badet innenfor, som om ensomheten hennes har sprengt seg ut av henne for å fylle rommet med sine mørke, upassende blomster.

Noe rasler under vinduet, et sted i trærne og buskene som skiller dette huset fra det neste. Det høres ut som noe stort. Hun setter seg opp, ustødig. Raslingen stanser, og summingen fra sikadene øker på igjen.

Det føles galt å ha Joe på den andre siden av gangen i sitt eget rom, men han insisterte – viste en selvstendighet som hun ikke hadde ventet i en så merkelig situasjon. Kanskje han instinktivt distanserer seg fra henne for å gi rom til babyen. I så fall er hun ikke klar for det. Han er bare ni år gammel. Egentlig er han fortsatt den lille gutten hennes.

De ventet med å fortelle ham det til etter ultralyden ved tolv uker, og reaksjonen hans var betenkt, kanskje en smule bekymret, som om de hadde fortalt ham at en fjern slektning skulle komme og bo hos dem.

«Er det en gutt?» Han så ikke engang opp fra legoen.

«Vi vet ikke ennå, vennen min.»

«Når blir den født?» Han trykket en legokloss fast på ambulansen.

«I midten av januar, etter jul, når vi er i USA.»

«Må jeg dele det nye rommet mitt med den?»

«Nei, vennen min,» sa Greg, «du skal få ha ditt eget rom, mye større enn rommet ditt her.»

«Men hvor skal babyen sove, da?»

«Jo, først skal den sove inne hos Greg og meg.» Hun strakte ut hånden og strøk håret vekk fra pannen hans. «Akkurat som du gjorde da du var liten. Og senere skal den sove i sin egen sprinkelseng på sitt eget soverom, ved siden av ditt.»

Han hadde ikke villet snakke om babyen siden. Hver gang hun nevnte den, så han høflig uinteressert ut og skiftet tema. Noen ganger lurte hun på om han merket Gregs følelser, som om noe dypt nede i underbevisstheten i de mannlige hjernene deres tok parti mot denne ørlille inntrengeren.

Da hun fortalte Greg at hun var gravid, satt han fremoverlent for å dra på seg en sokk, og det var som om noen hadde trykket på pauseknappen hans. Hun så på at de glatte muskelstripene bakpå ryggen dirret idet han senket foten, før han snudde seg for å se på henne. Det mørke håret, fortsatt vått etter dusjen, var gredd bakover fra pannen og ga ansiktet hans et preg av dystert alvor.

Hun viste ham testpinnen.

«Herregud. Hvordan er det mulig?» sa han. «Du bruker p-piller.»

«Det er du som er lege, så det får du svare på.» Hun prøvde å le, men fikk det ikke helt til. Hun hadde ventet seg sjokk, men ikke dette – ikke en anklage. Plutselig følte hun det som om hun hang og dinglet i luften over et mørkt rom, vel vitende om at hun kom til å falle, men ikke hvor langt.

Greg satte seg tungt ned på sengen ved siden av henne og stirret ut i luften. «Jøss,» sa han, med en merkelig, tonløs stemme. «Tess. Jeg mener … Faen.»

«Jeg planla ikke dette,» sa hun. «Jeg har ingen anelse om hvordan det har skjedd.»

Da tok han hånden hennes, som om det gikk opp for ham hvor urettferdig han var. «Herregud, nei – jeg vet det. Jeg vet det, men … Herregud, Tess. Hva vil du gjøre?»

Hun trakk til seg hånden. «Hva mener du med hva jeg vil gjøre?»

«Vel, det er tidlig, ikke sant? Vi har valgmuligheter.»

«Snakker du om abort?»

«Å avslutte det er én mulighet.»

Hun kjente sinnet velte opp i seg og reiste seg fra sengen, ble stående i pysjamasen og stirre ned på ham. «Hvordan kan det være din første tanke?»

«Men vi var helt klare på det begge to,» sa han. «Vi skulle ikke ha barn.»

«Jeg planla ikke dette, Greg!»

«Nei, jeg vet at du ikke gjorde det.»

«Men da …»

Plutselig så han på klokken. «Helvete heller, Tess – hvis jeg ikke går nå, kommer jeg til å miste toget.» Han reiste seg vendt mot henne, rakte ut hånden, stemmen skingrende. Det var ikke hans feil. Hun hadde valgt et veldig dårlig tidspunkt å fortelle ham det på. I London, åtti kilometer unna, ventet syke barn på ham. Han kunne ikke miste London-toget denne morgenen, ikke engang for dette.

Han tok på seg skjorten med rykkete bevegelser. «Hør her – vi får snakke om dette senere. Jeg elsker deg. Jeg beklager – det er bare sjokket, rett og slett … Du må vel også være i sjokk … Dette er ikke … Vi har ikke … Du, jeg ringer deg senere, når jeg er ferdig – greit? Jeg elsker deg.» Han bøyde seg ned og kysset henne på munnen, så henne inn i øynene et øyeblikk før han trakk seg unna. Fingrene hans beveget seg raskt nedover knappene på skjorten. «Vi finner ut av dette,» sa han, nærmest til seg selv. «Vi snakker sammen i kveld.»

Men de fikk ikke snakket ordentlig sammen den kvelden, for da han kom hjem, var han blitt kontaktet angående Boston-jobben og var euforisk, i syvende himmel. Det var en ære, en fantastisk mulighet. Han hadde aldri tenkt på å dra tilbake til USA, men barnesykehuset i Boston var blant verdens beste til å behandle hjertesyke barn, og en stilling på medisinsk fakultet på Harvard – han ville være gal om han ikke i det minste vurderte det, om han ikke fløy over dit og traff dem.

Og nå, bare tre måneder senere, hadde han sikret seg jobben, flyttingen var overstått, men dette barnets eksistens kjentes fortsatt en anelse ladet. Det virker ikke som de klarer å snakke om hva de føler. Isteden snakker de om det praktiske: sørge for svangerskapskontroller, fødselslegen, som Greg kjente fra medisinstudiene, valg av jordmor, alle datoer for kontroller og undersøkelser, hennes rent fysiske opplevelser. Det de aldri diskuterer, er selve barnet – barnet deres – som vil bli født om mindre enn fem måneder og endre livet deres for alltid.

Der er den lyden under vinduet igjen – raslingen. Hun stivner til. Boston Maraton-bomberne ble skutt i en allé bare noen få kilometer unna. Den ene ble funnet blødende i en båt i noens hage bare femten minutters kjøring herfra. Hun forestiller seg hvordan Greg ville reagert dersom hun hadde vedkjent seg at hun var redd for at det skulle ligge rømlinger i buskene. Når du tilbringer dagene med å behandle alvorlig syke barn, må den typen redsel virke håpløst selvsentrert. Hun hører gneldringen og ulingen igjen – en hund, en coyote? – og fjern susing av trafikk, den nøytrale summingen av liv som strekker seg kilometervis i hver retning.

«Dra til helvete!»

Hun skvetter høyt.

«Nei. Jeg mener det virkelig, dra til helvete!» Det er en mannsstemme, like ved. Han spytter ut hvert ord. Hun setter seg opp, og madrassen duver under henne.

«Jeg nekter å høre på denne manipulerende dritten din. Ikke en gang til.»

Det høres ut som om han står like under vinduet hennes, men han må selvfølgelig være i huset ved siden av.

«Vent – ler du av meg nå? Gjør du virkelig det – ler av meg? Seriøst? Jeg vet hva du driver med, og jeg nekter å høre på det igjen – jeg mener, det er faen meg ikke snakk om, ikke en gang til.»

Så hører hun en kvinnestemme. Hun oppfatter ikke ordene, bare en lav, vedvarende, monoton lyd. Så smeller det i en dør, og hun hører fottrinn på en gangvei, en bildør, en motor, hjul mot asfalten som passerer forsiden av huset, knurrende rundt hjørnet før de forsvinner i gatene bortenfor.

Hvis Greg hadde ligget ved siden av henne på den oppblåsbare madrassen, ville de sannsynligvis grepet tak i hverandre og ledd. Hun setter seg opp på kne og kikker over kanten på vinduskarmen. Naboens hus ligger skjermet av de takkete trærne, men gjennom nettverket av grener kan hun se inn på kjøkkenet deres. De har kobberkjeler hengende, og skap med trefronter, grønne mosaikkfliser, hyller med kokebøker, en blender i rustfritt stål, bilder på kjøleskapsdøren – det finnes barn i huset. Hun håper at de sover.

Og så dukker det opp en skikkelse i kjøkkenvinduet: et kvinneansikt, rundt og blekt, belyst ovenfra, med uklare ansiktstrekk, øyne som kullbiter, håret samlet på skuldrene. Hun stirrer ut som om hun ser etter noe, eller noen, i trærne – eller kanskje i rommene deres i første etasje.

Tess legger seg ned på den oppblåsbare madrassen og drar teppet over seg, selv om hun er for varm. Greg hadde rett: Det var en spektakulært dårlig idé å tilbringe den første natten her alene. Det hadde virket dumt å betale ekstra for hotell når dette digre, dyre huset bare sto der tomt, men nå merker hun at det ikke var noen god start. Da datoen for konferansen ble endret, skulle hun ha bestilt rom på et hotell. De skulle ha startet dette livet sammen.

Hun kjenner en plutselig bølge av savn etter ham, etter å kjenne armene hans omkring seg, tyngden av kroppen hans på madrassen ved siden av. Hun er vant til fraværet av ham, og før hun traff ham – for ikke så lenge siden, egentlig – til å være alene med Joe. Vanligvis når Greg er borte, savner hun å være sammen med ham, samtalene, latteren, berøringen, men en del av henne fyller tilfreds opp tomrommet han har etterlatt seg. Denne kvelden føles annerledes. Akkurat nå er lengselen ubehagelig og ukomfortabel, en metallisk smak i munnen, en verking bak brystbenet. Hun gjenkjenner følelsen fra for lenge siden; et krøllete brev fra barndommen skjøvet inn under døren.

Hun kikker på klokken. Nå har hun vært våken i nesten tjuefire timer. Ikke rart at hun føler seg usikker. Mannen i nabohuset virket helt sprø. Det slår henne at hun og Greg aldri har hatt noen sånn voldsom krangel. Greg sparer lidenskapen til sexlivet sitt, og hun har overhodet ikke sansen for hysteri. Nell og Ken, som har vært gift i atten år, kjefter åpenlyst på hverandre, uten blygsel, til og med foran henne noen ganger. Men i neste øyeblikk er det glemt, og selv om det er raseri og frustrasjon i stemmene deres, er det aldri noe truende eller hatefullt.

Hun hører det metalliske klirret av et vindu som lukkes. Alle par krangler: Det er normalt å krangle. Hun og Greg kommer også til å krangle en dag, og når han først slipper sinnet sitt løs, kommer det til å gjøre inntrykk, det er hun sikker på.

Hun vet at Greg har en mørkere side. Ettervirkningene av det som skjedde med ham da han var tenåring, kommer noen ganger til uttrykk gjennom innadvendt taushet eller et behov for å utøve kontroll. Men det var det som tiltrakk henne i utgangspunktet. Hun hadde merket sårbarheten i ham første gangen de traff hverandre, da hun så på ham gjennom kameralinsen, og i tillegg til trekkene i det pene ansiktet hans, fanget opp noe plaget, noe innestengt. Det var grunnen til at hun forelsket seg i ham. Kanskje den skjøre delen av henne gjenkjente noe tilsvarende i ham. Hun følte det som om hun kjente hemmelighetene hans.

Madrassen duver idet hun legger seg over på siden. Hun lukker øynene, kjenner kvalmen komme igjen – reisesyke, hjemlengsel, kjærlighetslengsel, morgenkvalme, nattkvalme. Det eneste hun kan gjøre, er å sove, men søvnen vil ikke komme, selv om det nå lysner av dag i England. Hun snur seg og kjenner barnet flagre som en møll inne i livmorens fløyelsmyke mørke.

Hun våkner til den samme fuglesangen som hun hørte kvelden før; en anstrengt, rytmisk lyd, som hånlatter. Sollyset, som siles gjennom løvet utenfor vinduet, kaster vandige skygger på hardtregulvet. Hun stirrer på en takvifte som hun på en eller annen måte – gudene vet hvordan – klarte å unngå å legge merke til kvelden før. Hun kunne ha hatt den gående hele natten istedenfor å svette på gummimadrassen. Sengetøyet hennes er sammenkrøllet og fuktig. Hun er tørst, kvalm, og hodet verker. Hun heller nedpå lunkent vann fra glasset ved sengen. Hun må fryktelig tisse.

«Joey?» Stemmen hennes kastes tilbake fra taket idet hun reiser seg ustøtt fra madrassen. Hun trekker et par linbukser med snøring i livet opp av kofferten, sammen med undertøy og en av de dyre T-skjortene Greg kjøpte til henne før de kom. Han hadde dem med hjem fra Boston i en Nordstrom-pose, fire stykker i ulike farger, tynne som papir.

«Du kommer til å trenge lette klær,» sa han. Det virket som han hadde glemt hvordan kroppen hennes kom til å endre seg. Allerede nå er T-skjortene nesten uanstendige over de svulmende brystene, og om noen få uker kommer de til å gli opp over magen, umulige å bruke. Men hun trekker på seg den hvite, for øyeblikket glad for at den er så lett mot den varme huden hennes.

«Joey? Hvor er du?»

«Jeg er her.» Stemmen hans er lys og gir gjenklang, og hun tror den kommer fra kjøkkenet.

Badet innenfor soverommet er så lite at man nesten kan ta på vasken når man sitter på do. Mens hun tisser, legger hun merke til en mørk sprekk i flisene. Hun ser nærmere etter, men det er ingen sprekk, det er ett enkelt hårstrå, veldig langt – overhodet ikke som hennes eget fine, bølgete og skulderlange, lyse hår. Hun holder det opp mellom tommel og pekefinger før hun slipper det ned i vasken og skrur på kranen. Det klistrer seg til den glatte overflaten. Hun reiser seg fra toalettet og lager en strømvirvel i vannet så håret blir sugd ned gjennom sluket.

Den tomme trappegangen forsterker klaskelyden fra flippfloppene hennes. Hun prøver å ignorere lukten av vaskemidler. Hun skal vaske gulvene i dag for å tynne den ut før flyttebilen kommer.

Joe sitter ved kjøkkenøya med iPaden. Greg må ha ordnet med trådløst nettverk på et av de tidligere besøkene sine her. Han ser robust og solid ut, og synet får kloen i brystet til å slippe taket. Hun kysser ham på hodet, men han ser ikke opp. Hjemme ville det ha gjort henne nedfor å se ham sittende ved skjermen mens solen skinte ute, men i dag føles alt som er velkjent, kjærkomment. Man kunne tatt ham med til toppen av Empire State Building eller latt ham dingle over Niagarafossen, og han ville like fullt ha funnet frem en skjerm.

«Når våknet du i dag, vennen min?»

«Jeg har ikke klokke.» Det gyllenbrune håret stikker opp i tjafser og tuster, T-skjorten er på vrangen, de nøttebrune øynene oppsperret og anklagende. «Du pakket ikke vekkerklokken min.»

«Jo, jeg gjorde det – den ligger i bagen din …» Hun tar seg i det. Det er ingen vits i å krangle med en niåring med jetlag på et fremmed sted. «Du vet at alle tingene dine kommer i ettermiddag, ikke sant?»

Hun er nødt til å gå rundt og finne ut hvor alt skal plasseres. Hun ser allerede at møblene deres ikke kommer til å fylle så mye som halvparten av dette huset. «De kommer i en diger kontainer, alle møblene våre og klærne dine og lekene og alle bøkene, alt det vi pakket ned for seks uker siden i England har reist tvers over Atlanterhavet og hit.»

Joe ser fortsatt ikke opp fra skjermen. Han er en liten, rundfjeset utgave av David, og når han konsentrerer seg slik som nå, ligner han ikke bare på faren sin av utseende, kraftig bygget og med jevne trekk. Han føles som ham – seg selv nok, oppslukt av noe hun ikke har tilgang til.

«Kanskje vi skulle ringe faren din og fortelle ham at du er kommet?»

«Kommer pappa?» Han ser opp. «I dag?»

«Å, nei, vennen min, ikke i dag, nei. Han er bortreist med jobben, husker du at han fortalte deg det? Men han skal komme straks han er tilbake – om cirka tre uker, tror han. Jeg vet at han gleder seg vilt til å treffe deg. Han skulle ønske at han kunne komme før.»

Joe ser skuffet ut. Hun skulle ikke ha sagt noe. Selv om David har base i New York nå, betyr ikke det at han faktisk er der. Han kommer til å tilbringe det meste av tiden på reise. Hun kan ikke engang huske hvor han sa at han skulle denne gangen – Kigali? Mogadishu? Baghdad?

«Flyet til Greg lander jo snart,» sier hun. Men Joe er oppslukt av spillet sitt igjen og ser ikke engang opp.

Greg har bestemt seg for ikke å trenge seg på Joe, men hun lurer noen ganger på om han oppfører seg annerledes mot Joe enn han gjør mot pasientene sine. Han er høflig, vennlig og lett å be, men alltid en smule distansert. Men kanskje det er urettferdig – de har ikke kjent hverandre lenge, og Greg har vært så mye borte i det siste, reist på kryss og tvers av Atlanterhavet, fått ting i orden, gjort ferdig ting i Great Ormond Street. Det er for mye å forvente at han skulle ha knyttet seg til Joe. Men dette barnet kommer helt sikkert til å endre på det. Dette barnet er deres felles biologiske bånd. Når det er født, vil det knytte dem alle til hverandre.

En trillende lyd fyller kjøkkenet, får dem begge til å skvette høyt og se storøyd på hverandre. Hun får øye på en trådløs telefon ved siden av kjøleskapet. Hun visste ikke at den var koblet til – Greg hadde ikke fortalt det, og hun vet ikke engang hva nummeret deres hit er. Hun løfter røret. «Hallo?»

Det lyder en hul summing.

«Hallo?» Hun venter. «Hallo?» Det går en kald iling nedover nakken hennes. Hun kan merke at det er noen der, bak den hvite støyen, som lytter uten å si noe.

«Greg?» sier hun. «Greg? Er det deg?»

Det lyder et klikk, og så er linjen død. Hun legger røret tilbake på plass.

«Hvem var det?» spør Joe.

«Å, ingenting, ingen i det hele tatt.» Hun prøver å virke uberørt. «Bare feil nummer.»

«Kan jeg få noe å spise? Jeg er sulten.»

«Det er greit, samme her. Frokost!»

Hun rister seg selv i gang igjen, åpner skapet over en skinnende espressomaskin fra Gaggia som fortsatt har merkelappen på. I skapet står det to tallerkener, to kopper, to glass, en pose engangsbestikk og en ny rillet kjøkkenkniv. En Post-it-lapp har falt av døren – hun plukker den opp.

Bagels, smør, melk og syltetøy i kjøleskapet.

Håndskriften hans er ikke legekråketær; den er ryddig og tydelig, og med god plass til hver linje, bue og vinkel. Det er ingen kyss eller ‘jeg elsker deg’ – men det spiller ingen rolle. Han har tenkt på alt de kom til å trenge den første morgenen her, før eiendelene deres kommer. Hun vet at en liten del av kjærligheten hun føler for ham, skyldes denne fornuftige, praktiske siden ved ham, effektiviteten hans – kanskje skyldes det rett og slett takknemlighet for at han er så ulik David.

David var håpløs når det gjaldt praktiske ting, men hadde en hang til overdrevne romantiske gester. En gang da Joe var åtte måneder gammel, dukket han opp etter seks uker i Sudan med billetter til Operaen i Verona. De hadde ikke råd til flybillettene. Før Joe ble født, ville hun tatt noe sånt på strak arm, men nå som hun var hjemme med en liten baby, kvalte det økonomiske og praktiske romantikken, og Davids fravær begynte å oppleves som egoistisk og uansvarlig. Nell har ertet henne fordi hun igjen har valgt en mann med en jobb som gjør at han er mye bortreist, og ubevisst er det kanskje det hun har gjort. Men Gregs måte å elske på – sjenerøs, nøye planlagt, beskyttende – virker aldri ubetenksom, og han er sjelden lenge borte.

Solskinnet siver inn gjennom de franske vinduene og får hvitevarene i rustfritt stål til å skinne. Hun åpner noen av skapene. Det finnes selvfølgelig ingen varer der ennå – ingen urter eller krydder, mel, bakepulver, salt eller pepper eller plastfolie eller kjøkkenpapir eller vaskesvamper. Uten den hjemlige infrastrukturen føles kjøkkenet ustabilt, som en filmkulisse som kan komme til å falle fra hverandre hvert øyeblikk.

Flyttefolkene skal ringe og gi beskjed om beregnet ankomsttid. Det vil føles bedre så snart tingene deres er her. Til syvende og sist hadde nesten all pakking og organisering falt på henne fordi Greg dro frem og tilbake mellom London og Boston, og prøvde å ordne opp med både jobben og huset. I tillegg til papirarbeidet – som det var svært mye av – hadde hans viktigste bidrag vært å hente ned de fire forseglede eskene sine fra loftet og stable dem i gangen.

Eskene var ikke merket, men hun gjenkjente dem fra da han flyttet inn. De inneholdt de gamle sakene hans fra universitetet, litt papirer fra visumsøknaden og viktige dokumenter, som fødselsattesten hans. De er lukket med tape, og det var tydelig at han ikke ville at de skulle åpnes, så hun fikk flyttefolkene til å merke dem med «lagres i kjelleren». Om Greg ville ha med seg fire forseglede esker overalt hvor han dro, var det hans sak.

Hun skjærer opp bagelen og dytter den ned i brødristeren. Så tekster hun Nell:

Vi er fremme! Alt er veldig rart. Digert, tomt hus. SIKADER. Ville rever/coyoter/hunder. Kjøleskap man kunne bodd i. Naboer som holder leven om natten. Hva i all verden har jeg gjort? Xx

Langs utsiden av kjøkkenet er det en terrasse. Den er hvitmalt og flasser av noen steder, men får skygge fra de tårnende sypressene som skiller huset fra naboens. Hun fikler med låsen og får åpnet de franske vinduene. En insektnettingdør blir stående på plass. Hun drar opp den også, og den dingler på hengslene. Luften dufter av nyslått gress og sommerferie. Det er varmt og lummert, selv så tidlig på morgenen. Hun kikker gjennom grenene og inn i hagen til naboen. Den er nokså liten for et så stort hus, med steinheller over det meste, og med busker og bark, men ingen blomsterbed.

Hun kan se en lav trebygning innerst med vinduer fra gulv til tak. Hun bøyer seg over rekkverket for å se bedre da hun i øyekroken oppfatter en bevegelse ved huset. Det tar et øyeblikk før hun skjønner hva det er hun ser på.

Kvinnen står lent opp mot veggen, kamuflert i skyggene. Det lange håret hennes er løst, og hun har på seg singlet og yogabukser og står med armene over kors og en kopp i hånden. Hun stirrer i hennes retning, men det runde ansiktet hennes smiler ikke.

Tess kjenner en liten iling i huden og snur seg, går bort til den enden av terrassen som er lengst unna, griper rekkverket og ser ned over innkjørselen på baksiden av huset. Der er det en basketkurv.

Kanskje hun skulle ha vinket eller ropt hallo, men det var noe i kvinnens taushet som ga henne følelsen av en nesten demonstrativ fiendtlighet. Hun husker ansiktet i kjøkkenvinduet midt på natten, merkelig urørlig, som om hun så etter bevegelse i rommene nedenunder. Hun fyller lungene med den fuktige luften. Naboenes ekteskapsproblemer har ingenting med henne å gjøre.

Hun ser på grenene på trærne. Huset føles ikke som om det ligger midt i en diger forstad, med lukten av nyklippet gress, fuglesangen, de hviskende bladene alle vegne. Hun prøver å se for Joe som spiller basket i oppkjørselen med de nye vennene sine. Og så, prøvende, som om hun tar en bit av en potensielt umoden frukt, forestiller hun seg at hun sitter der, på denne terrassen, med det nyfødte barnet. Hun kan kjenne vekten av den tette, lille kroppen, de ørsmå fingrene som klemmer til rundt hennes, hår så mykt at man tror det er innbilning, og så babyduften – av grønne spirer, av søt deig. Men når hennes baby blir født, vil hun selvfølgelig ikke sitte her ute, for det kommer til å være januar og midtvinters. Og Greg har advart henne om Bostons brutale vintre.

Hun kjenner en ørliten flagring i magen og legger begge hendene over den. Hun begynner å merke barnet, selv om hun bare er atten uker på vei, men det er kanskje urettferdig å forvente at Greg skal knytte seg til det. Han var helt klar helt fra starten av på at han ikke ville bli far. Han nevnte det til og med den første gangen han sa til henne at han elsket henne, som om de to utsagnene var uatskillelige.

De satt på kveldstoget hjem fra London, kanskje en måned etter at de hadde møtt hverandre. Vognen var tom, og han la hånden under haken hennes og så henne inn i øynene. «Jeg elsker deg med hele meg,» sa han. Og det hadde ikke virket latterlig, for hun merket det også. De passet sammen under overflaten, hun visste allerede at hun hørte sammen med ham og ingen annen. Deretter sa han varsomt, men bestemt: «Jeg vil gjerne ha Joe i livet mitt, men jeg vil ikke ha flere barn. Kommer det til å bli et problem for deg?»

Hun hadde kysset ham og forsikret ham om at hun også var fornøyd med bare Joe. Da Joe var mindre, hadde hun ønsket seg et barn til – hun hadde skyldfølelse fordi han ikke hadde noen søsken, og hun ville ikke at han skulle kjenne den samme ensomheten og det samme ansvaret for en forelder som hun hadde følt som barn – men så dro David sin vei, og langsomt gled den lengselen over, og etter det hadde de vært tilfredse, bare de to. Men nå lurte hun noen ganger på hva som ville ha skjedd på toget dersom hun istedenfor å kysse Greg hadde trukket seg unna, ristet på hodet og sagt at hun ønsket seg et barn til, at hun lengtet etter et – at hun ville ha barn med ham. Ville han også ha trukket seg unna? Ombestemt seg? Sluttet å elske henne?

Hun tenker på tolvukerskontrollen, da de holdt hverandre i hendene mens ultralydlegen fant frem til en hånd med ørsmå, gjenkjennelige fingre, et kjeveben, en nese, to skarpe leggben, og så en bankende knute i mørket: et hjerte. Mens hun så på at kartet over barnet deres tok form på skjermen, fordampet all tvil, og hun kjente en strøm av ren og pur kjærlighet – og glede. Men Greg sa ingenting. Hun ville gjerne tro at han også var overveldet, at han følte det samme som henne, men hun var ikke sikker. Da ultralydlegen igjen zoomet inn på barnets hjerte, gikk Greg et skritt nærmere og gransket bildet etter noe unormalt.

Det kommer til å endre seg når han holder dette barnet i armene for første gang. Han har holdt tusenvis av spebarn, men aldri sitt eget – han har ingen anelse om hvor overveldende det er å se ned på ditt eget barns ansikt for første gang. Hun hører mobilen pipe på kjøkkenet: en melding – sikkert Nell. Joe venter nok på bagelen sin. Hun går bortover terrassen igjen, sørger for å holde blikket vendt forover. Det går en iling nedover nakken hennes idet hun går inn. Hun vet at hun blir betraktet.

Etter frokost går hun ut på verandaen på forsiden. Greg sa at det fantes familier i gaten, men det er slutten av sommerferien litt over klokken åtte om morgenen, og plenene er tomme og tause bortsett fra surringen og susingen fra vannsprederne. Det er ingen blomsterbed, bare busker og steinbed og klippet gress. Deres hus, går det opp for henne, er det eneste som har gjerde.

En gressklipper durer et sted i nærheten, og solskinnet blir reflektert i vindusglasset. Hun løfter en hånd for å skygge for solen. Kanskje naboene ser ut på henne akkurat nå – men det er umulig å si. Hun går bort til gjerdet og kikker bakover mot huset ved siden av. Det er et ekte New England-hus, med trepanel malt i en dus grønnfarge, veranda langs hele forsiden med – ja, nettopp – en egen huske. Akkurat et sånt hus som hun hadde sett for seg at hun skulle bo i. Alle persiennene er lukket.

Så farer inngangsdøren opp. Hun trekker seg raskt bakover til hun nærmest forsvinner inn i en høy busk, og så skiller hun noen grener og titter ut mellom dem. Det står en mann med kortklippet brunt hår og skulderveske på verandaen. «Jenter!» roper han over skulderen. «Nå!» Stemmen hans er ikke til å ta feil av, men den virker mer utålmodig enn sint i dag. Hun ser på mens han smetter nedover trappetrinnene, tar ut mobilen og blar gjennom meldingene mens han trykker på bilnøkkelen som med et pip åpner dørene til en bil hun ikke kan se. Han har på seg nystrøket blå skjorte og kakibukser, men ikke slips. Han er middels høy, tiltrekkende, velstelt. Hun lurer på hva klokken var da han kom hjem i natt, og hvor han dro etter å ha skjelt ut kona.

Han kikker opp, som om han merker at hun er der, og hun trekker seg tilbake. Bladene stikker, en gren gnager seg inn i ribbena hennes, og det legger seg støv på leppene og øyelokkene. Hun flytter på benet og hekter ankelen i en kvist, og så er det noe som kryper over ansiktet hennes. Hun løfter en hånd og børster noe klissete vekk fra kinnet – en stor og brun sprellende edderkopp faller nedover forsiden av T-skjorten hennes. Hun kaster seg unna, røsker seg fri fra grenen, hører at stoffet revner. Det faller små tøybiter ned da hun rister T-skjorten. En sølvgrå flerbruksbil er i ferd med å rygge ut av innkjørselen ved siden av, og med ett står hun ved det åpne vinduet på passasjersiden.

«Hei.» Mannen lener seg over passasjersetet og smiler. «Alt i orden?»

«Jeg bare … Jeg holdt bare på å …» Hun børster av seg, ute av stand til å komme på noen fornuftig forklaring på hvorfor hun gjemte seg i buskene. «Vi har akkurat flyttet inn.»

«Å, du er engelsk! Jeg tror jeg har sett mannen din komme og gå noen ganger – eller, jeg gikk ut fra at det var mannen din? Høy, med mørkt hår?»

«Ja, det er Greg. Han har vært her og ordnet med ting.»

Smilet stivner. «Kona mi har hilst på ham.»

Greg hadde snakket om å signere kontrakten, skaffe nøkler, gå gjennom inventaret med megleren, blåse opp madrasser, men han hadde aldri nevnt at han hadde truffet naboene.

«Jeg heter i alle fall Josh.»

«Tess.»

«Hyggelig å hilse på deg, Tess. Velkommen til nabolaget. Men nå er jeg nødt til å kjøre jentene til musikkleiren.»

Hun tar et skritt bakover, og han rygger helt ut i gaten mens han roper til jentene gjennom det åpne vinduet.

Hun går bort til huskestativet og vagler seg opp på en huske. Det er en trekantet revne i det kostbare hvite stoffet i T-skjorten, og den har fått flekker. Hun husker med tærne i bakken og ansiktet vendt mot himmelen. Det svir på ankelen der hvor grenen skrapte henne opp. Dette kjennes ikke som noen god start. En sky driver foran solen, og små mørke fugler farer frem og tilbake, som om de har fløyet seg vill.

«Hei, søta!»

Hun åpner øynene. Greg skritter over plenen, og skjorten hans er som et bredt, hvitt seil mot havet av gress. Hun hopper ned av husken, og han slipper bagene, tar henne i armene og trekker henne mot seg. Hun merker den harske flyplasslukten på ham, kjenner varmen fra brystet hans under den glatte bomullen og presser nesen inn i halsgropen hans, hvor han bare lukter av seg selv. Han trekker seg litt bakover, og de ser på hverandre på en armlengdes avstand, holder hverandre i hendene i solskinnet, og alt kjennes fylt av energi igjen, fylt og helt og tilbake på sin rette plass.