Anders Heger

Hva jeg lærte i epletønna

Tekster fra et forleggerliv

Anders Heger

Hva jeg lærte i epletønna

Tekster fra et forleggerliv

Bibliografi

1985: «Men landet er Norge …» Prosessen mot Agnar Mykle 1956–1958

1985: Mørke speil – nye norske kriminalnoveller (antologi m/diverse andre, pseud.: Kristoffer Morris)

1986: Alle barns store jule-adventsbok (humor m/Dag Yngland, pseud.: «Onkel Anders»)

1988: Fathimas hemmelighet (pseud.: Walter Vik)

1989: Farlig jakt (pseud.: Walter Vik)

1990: Fanget (pseud.: Walter Vik)

1993: Falsk sol (pseud.: Walter Vik)

1993: Regnskoghagen (m/Ingunn Mosberg)

1994: Agnar Mykle og Norge. Historien om en litterær rettergang

1994: Drømmesykkel (pseud.: Walter Vik)

1996: Herr Khabel og gravemaskinen (pseud.: Walter Vik)

1999: Mykle. Et diktet liv

1999: Freddrik (pseud.: Walter Vik)

2002: Bruddet (m/Kari Vogt)

2012: Egner. En norsk dannelseshistorie

Forord

Å leve ved skriften

Det finnes et lite stykke av den danske dikteren Johannes V. Jensen der han forteller om en karavanefører i kong Nebukadnesar IIs tid. Etter å ha fraktet en enorm last fra Babylon, leverer han den i Syria og opplever til sin ufattelige forbauselse at kjøpmannen som mottar varene skuer ut over haugene med baller, krukker, kasser og kister, og sier: «Det mangler to sekker hvete og et lite gullstykke». Dette har karavaneføreren stukket unna på ferden gjennom ørkenen. Tilbake i karavanseraiet, etter en ydmykende og smertefull straff, betror han en venn fortellingen om den synske syreren, som kunne vite nøyaktig hvor meget som ble lastet på kamelene i det fjerne Babylon mange uker tidligere.

Vennen spør om han noe sted i lasten så en slags «leirkaker med fuglespor eller musebitt på». Det er magi, advarer han. Ren magi. «Avsenderen og mottageren står i trollkyndig forbindelse, de er i ledtog med fuglene i luften og musene under jorden … Storherrene og de stjernekyndige kan sitte i hvert sitt land, hundrevis av mil fra hverandre, og snakke sammen bare ved å sende leirskår som en tordivel har vandret over. Tordivelen flyr som vinden – tror du dens språk er skjult for dem? Trolldommen er over vår fatteevne …»

Det er ikke slik at den mesopotamiske handelsmannen for tre tusen år siden ikke skjønte kileskriftens og lesningens gåte. Han forsto den perfekt.

Å lese – å sitte ganske stille, å bevege øynene langs en linje av kruseduller som hverken er mer eller mindre magiske eller kompliserte enn den sumeriske kileskriftens musebitt og tordivelspor – det er å vekke til live andre menneskers utsagn, deres fortellinger og hemmeligheter, deres kunnskap, deres løgner og deres dypeste innsikter. Å skrive – uansett hvor prosaisk eller enkelt eller dårlig man måtte gjøre det – er å lagre sine tanker, for andre å plukke opp. I sin tid studerte jeg norrønt, jeg var ingen god student. Jeg fant språket stivt og vanskelig. Men jeg husker i alle fall ett magisk øyeblikk; vi skulle dechiffrere og oversette teksten på en såkalt ’runepinne’, en slags middelalderens twittermeldinger, hentet opp fra mudderet under bryggen i Bergen. Der sto det «Ingebjørg var god med meg da jeg var i Stavanger». Som om en jevnaldrende skrythals, en annen tjueåring, bare tusen år unna, blunket innforstått til meg gjennom århundrene. Jeg hvisket ut i lesesalsstøvet på Blindern: «Artig for deg det, kompis». Vi var på linje, forbundet gjennom skriftens uslitelige magi. Slik er det.

Siden har jeg levet et helt liv i skriftens nærhet. Jeg har oversatt, skrevet, redigert og rettet på den, fremført den og heiet den frem, forkastet den, betvilt den og bejublet den. Først og fremst har jeg formidlet den. Fordi jeg aldri blir ferdig med den. Fordi den ikke lar seg bli ferdig med. Jorge Luis Borges forteller i en novelle om et tenkt bibliotek, et bibliotek på størrelse med et univers, som inneholder alle tenkelige kombinasjoner av alfabetets bokstaver i en uoverskuelig samling bøker, alle på 410 sider. Denne uhorvelige boksamlingen vil, i tillegg til en ubegripelig mengde meningsløsheter, inneholde all menneskelig kunnskap, og alle menneskelige feilgrep. Relativitetsteorien, dens forlengelse, og alle dens mulige misforståelser, løsningen på kreftens gåte, den uskrevne fortsettelsen på Romeo og Julie, kort sagt: Alle menneskelige tanker som lar seg uttrykke i skrift.

To ting er fascinerende med dette tankeeksperimentet. Det ene er at det faktisk er et tall. Et styggdigert tall – men det er et tall. Det er nettopp ikke uendelig. En gang fikk jeg min fetter, som er matematiker, til å regne det ut. En pen samling siffer, men mengden mulige utsagn lot seg likevel anslå matematisk. Det andre er at uansett hvor mye vi øker mengden prat – uaktet at vi i løpet av en snau generasjon har løftet millioner av mennesker fra å være skriftkonsumenter til å bli -produsenter – bloggere, facebookbesserwissere, tweetere og sms-ere – mengden av det usagte og utenkte er fremdeles svimlende mye større enn det sagte.

Denne boken er et bidrag til Borges’ babelske bibliotek. Den inneholder tekster av forskjellig slag som spinner rundt det skrevne ord. De er hentet fra en nærmest pinlig stor samling skrift jeg har produsert i løpet av mitt yrkesaktive liv. Egentlig er det en mindre del som har handlet om forfattere, publisering og litteratur – til min egen overraskelse oppdaget jeg at langt det meste faktisk dreide seg om menneskerettigheter, politikk eller forskjellige typer ablegøyer. Alt dette er utelatt her – bokens redigerende prinsipp er at tekstene på en eller annen måte skal ha relevans for forleggeriet, skal speile det å leve med, av – og i – språket.

Fordi de er blitt til over en periode på mer enn tretti år, er det ingen grunn til å vente at de skal være konsistente eller unike – her vil det finnes både gjentakelser og selvmotsigelser – slik livet selv er gjentakende og selvmotsigende. Forhåpentligvis skinner det likevel gjennom en vedvarende glede og takknemlighet over det å kunne jobbe med selve redskapet vi har å fatte verden med. Tre mennesker må takkes spesielt for denne bokens tilblivelse, de er alle på sitt vis initiativtakere og hjelpere for den: Elisabeth Steen, Ingebrigt Waage Hetland og Tor Bomann-Larsen.

Oslo, 10/7 2016

Anders Heger

PS

Jeg tilegner disse tekstene mine kolleger, forfatterne jeg har fått jobbe med og samarbeidspartnere. I takknemlighet.

AH.

Prolog

Fra Brage-utdelingen 2005

Det er per definisjon umulig å holde en prolog. Alle som kan bare et hint av klassiske språk, skjønner det ved å betrakte ordet. Pro logos – halvt gresk, halvt latin, det blir «før ordet».

Men kjære vene – før ordet finnes ingenting. Som skrevet står: I begynnelsen var ordet. Og ordet var hos Gud. Eller i alle fall – hos forfatteren. Og vi som er her i kveld vet – eller burde vite – bedre enn noen at alt begynner og konkluderer ved ordet. Det tenkte, det skrevne og det leste. Innimellom er det bare likegyldigheter, penger og transport.

Og forleggere.

Jeg har altså fått meg pålagt en ikke gjennomførbar oppgave, og går ut fra at det er et vennlig «takk for sist» fra Bragekomiteen for mine mange oppmuntrende innspill underveis. [1] Brageprisen er norske forleggeres hyllest til norske forfattere. Den som skal si noe om dette, i prologs form, bør helst kunne gi det poetisk innpakning. I tillegg bør man kunne fremføre det med en skuespillers tyngde.

Jeg kan ingen av delene, og vender meg derfor til norsk litteraturhistories største skuespillerpoet eller dikterskuespiller. Nemlig Claes Gill, som presist og enkelt oppsummerte: «Alle forleggere er gangstere. Alle sammen.»

Dette var, allerede da Gill ytret det, gammelt nytt. Tyve år tidligere skrev Aksel Sandemose om Dansk Gyldendals store forlegger med det velklingende navn Hegel: Denne halvskrullete mannen er prototypen på en forlegger fordi de alminneligste forestillinger hos ham er drevet ut på randen av galskap.

Sandemose skrev dette i bladet Fesjå, som han var selvforlegger av. Det var noe han hadde lært av George Bernard Shaw, som så tidlig som i 1895 uttalte at jeg protesterer mot forleggere, den eneste tjenesten de noengang har gjort meg er å lære meg å klare meg uten dem. De kombinerer økonomisk skurkaktighet med kunstnerisk surmagethet og smålighet, uten å være hverken gode forretningsmenn eller litterære dommere. Det eneste som trengs … er en forfatter og en bokselger, uten disse parasittene innimellom.

Historien er altså lang. Og eksemplene er mange flere. Men forholdet er også gjensidig. Hvilket det finnes utallige vitnesbyrd om i den litterære korrespondanse. Fra de helt korte og fyndige forfatterkarakteristikker fra forleggerhold, som det berømte enlinjersbrevet I’m sorry mr. Kipling, but you just don’t understand how to use the English language, til de hårfint mer utfyllende og velbegrunnede: forsøk Dem ikke mere på historiske romaner. Det kan De nemlig ikke, fru Undset. (Her aner man at den godhjertete forlegger føler behov for å gi den refuserte en liten oppmuntring med på veien, for brevet fortsetter: Men De kan jo prøve at skrive noget moderne. Man vet sgu aldri!)

Det er altså dette varme vennskap, og denne trygge tillit til egen dømmekraft vi markerer på en dag som i dag.

Og la oss da gjøre det. Litteraturens hus er kan hende trangt, fra tid til annen. Men det er ingen grunn til at ikke huset også skal inneholde en festsal. Og begeret skal ikke fylles med så mye malurt at det ikke er plass til champagne.

Sivilisasjon og diktning hører sammen, i en grad som gjør det vanskelig å skille dem fra hverandre. Litteraturen er eldre enn plogen og nyere enn hubble-teleskopet, den har sett verdensriker komme og gå under, religioner fødes og dø, har vært til stede som den drivende kraft ved alle store vendinger historien har tatt. Vi – forfattere, forleggere og bokelskere som er her i kveld – er medreisende på noen skarve små meter av skriftens lange vei gjennom årtusenene. La oss gjøre ferden minnerik.

Til kveldens vinnere, en gratulasjon på forskudd. Til dere andre, en påminnelse:

Før ordet finnes det riktignok intet. Til gjengjeld tar det aldri slutt.

Noter

[1]

Bakgrunnen for denne formuleringen er at jeg gjentatte ganger har foreslått at prisen skulle legges ned. Mine angrep ble imidlertid dempet noe etter at jeg selv mottok den i 1999.

1

Om forleggeri, lesning og litteratur

Hva gjør en forlegger?

Utdrag av en forelesning til studenter på Nordisk institutt, UiO, 2000

Spørsmålet kan virke koketterende enkelt. Men så mange underlige innspill, så mange kryssende krav og bastante utsagn om forleggeriets funksjon har kommet i det siste at det turde være fristende å minne om et enkelt faktum:

En forlegger kommersialiserer åndsverk.

Ved siden av, og som en del av dette arbeidet, kan han eller hun være et sympatisk menneske, en god venn, en dyktig litterat, en kulturpersonlighet, en nøysom estet og et ansvarlig og langtskuende åndsmenneske. Han eller hun kan dessuten være en grisk kremmer, en slu forretningsstrateg, en markskrikersk mediemanipulator og en spekulant i tidens trender. Faktisk lar det seg gjøre å være alt sammen på en gang, ja man kunne være fristet til å si at såpass schizofren ikke bare kan, men bør en dyktig forlegger være. Likevel: Forleggerens oppgave, selve kjernen i hans gjerning, er dette: Han tar et stykke kunst, og gjør det til en vare.

Først når vilkårene er såpass nådeløst klargjort er det mulig å gå videre. Først da ser man nemlig at selve kron-mistenkeliggjøringsbegrepet som rettes mot parnasset er absurd. Det er ikke, og skal ikke, og kan ikke være galt at forleggeren er kommersiell. Det er hans jobb. En forfatter som henvender seg til et forlag gjør det ut fra et ønske om å befinne seg på et marked, mellom permer, og med en prislapp på omslaget. Forleggeren – om han er dyktig – ser hvilket marked, hvilket omslag, hvilken prislapp. Er han riktig dyktig, ser han dessuten mer. Han ser at ting tar tid. Han ser at alle – også hans egen kremmersjel – er interessert i at det som lages har kvalitet. Han ser at det ikke er den enkelte bok, men summen av bøkene som skaffer levebrød. Han ser at han lever på forutsetningen om sine leseres intelligens, og at han ikke har råd til å gjøre dem dummere. Har han kortere perspektiv på sin gjerning enn tyve år, er han en dårlig strateg. Samtidig vet han at både forlaget og forfatteren må overleve morgendagen for å komme fram til punktet der framme i tidshorisonten.

Alt dette er opplagt. Så hvorfor kjennes det nødvendig å minne om det? Blant annet fordi noe ble plutselig og påtrengende synlig, samtidig med at en av Norges kommersielt mest bevisste – og vellykkede – forlagsredaktører skiftet arbeidsplass.

Nemlig dette: Det er forleggernes egen retorikk som i disse dager rammer dem med fryktelig kraft. Det er en mytisk figur som ramler, og det er på høy tid. Myten om den uegennyttige forleggeren. Forleggeren som bevisst og systematisk og med en trang til å sette egne og andres penger over styr, utgir bøker som ikke skal selges, bare finnes til. Forleggeren som ved hver given anledning – og fordi han tror tilhørerne liker ham bedre, om det presiseres – gjør et poeng ut av at han taper penger på sin gjerning. Forleggeren som med beklagelse medgir at han riktignok har noen bestselgere i stallen, men det er kun fordi de gjør det mulig for ham å utøve den egentlige, hederlige geskjeft; å gå inn i det området der et økonomisk tap rettferdiggjør alle hans handlinger, der poesiens røde tall vasker ham ren for profitthungerens pletter. Det er den utslitte og grundig misforståtte metaforen om børs og katedral tilført en dose moral: Det børsbefengte er suspekt. Det katedralbelyste er høyverdig.

Av dette selvbildet, som norske forleggere med stor begeistring og iherdighet har markedsført gjennom mange år, har det naturlig vokst en annen myte. Myten om den omvendte parallellitet. Det finnes en logisk sammenheng mellom det høyverdige og det salgbare, sier myten. Det salgbare er ikke høyverdig, og omvendt. Slik blir det et kvalitetskriterium i seg selv at en bok er smal eller marginal. Det faktum at boken har få kjøpere – det vil si lesere – indikerer at den er ’god’, for hva ellers skulle tilsi at den ble utgitt? Følgelig, ut fra en logikk som er like insisterende som den er usammenhengende, blir enhver bok som får mange lesere behengt med suksessens mistenkelighet. Betrakt bare kommersialiseringen i bransjen, sier man: Betrakt en Wassmo, en Loe, en Behn. Lite nytter det å minne om at Herbjørg Wassmo, ved sin prosadebut, ble betraktet som så økonomisk tvilsom at forlaget ikke så seg råd til å spandere stive permer på henne. At Erlend Loe av alle anmeldere og litterater ble betraktet som en typisk «smal» forfatter. Eller at den som var mest overrasket over Ari Behns (før-royale) salgstall var hans egen forlegger. Ja, om vi går til norsk forlagsverdens uten sammenlikning største økonomiske suksess gjennom alle tider og genre; Jostein Gaarders Sofies verden, ble den i utgangspunktet ansett for å være et høyst risikabelt prosjekt, et økonomisk sjansespill.

Det disse mer eller mindre tilfeldig valgte eksemplene viser, er ikke det skjønnlitterære forleggeriets uforutsigbarhet. De demonstrerer en sammenheng mellom kvalitet og bredde, som ofte (men langt fra alltid) er til stede. Det enkelte gjennombrudd lar seg ikke forutse. Likevel sitter ikke forleggeren igjen i overraskelse og undring når det skjer. Han vet nemlig at før eller senere vil det komme, han har kalkulert med det, han vet at det er en naturlig konsekvens av det langsiktige arbeid som har pågått gjennom mange år, gjennom mange bøker: Å skape et miljø for kritisk boklesning. Om forleggeren ikke hadde annet enn penger i hodet, om han utelukkende drev sin geskjeft med tanke på profitt, om han var 100 % børs og ikke en tøddel katedral, ville likevel det aller mest lønnsomme han kunne foreta seg være dette: Å satse på litterær kvalitet. Å etablere et godt, raust og tillitsfullt forhold til forfatterne. Å hjelpe den smale og lite påaktede litteraturen fram. Å tenke mest på bokstavene, minst på tallene.

Men har ikke bildet flere nyanser? Viser ikke forleggeriet sin nattside på andre felt enn der økonomisk rasjonalitet og kulturell innsats går vakkert hånd i hånd? Jo. Og nei. Som Trond Andreassen helt riktig påpeker i en annen sammenheng: En av de vanligste feilslutningene i denne bransjen består i at man lar skjønnlitteraturens logikk og eksempler få gyldighet for hele spekteret, fra religionsundervisning for åttende klasse, til «moro med tomater – en gøyal kjøkkenbok for hele familien». Og igjen må man gå til forleggerne selv, for å finne feilkilden. «Det drives tvilsom forretningsdrift i norsk forlagsverden», hevder kritikerne. «Vi utgir glimrende romaner», svarer forleggerne. Og lett forvirrede kulturskribenter langs sidelinjen vrir økseskaft-logikken en omgang rundt, og hevder at når forlagsbedriftene i så mange forskjellige sammenhenger agerer slik rene kapitalistiske foretak gjør, kan heller ikke bøkene de utgir være særlig mye å samle på. Slik gjør de spillet enkelt for oss på den andre siden. Det er nemlig en smal sak å vise at litteraturen lever i aller beste velgående. Men den viktigste garantisten for norsk skjønnlitteratur er hverken bransjens eget avtaleverk eller forleggernes fortreffelighet. Det er et statlig innkjøpssystem som gjør det mulig for forlagene å planlegge langsiktig, uten altfor store tap underveis. Dagens altfor få og altfor sterke forlagsaktører har altfor lenge kunnet bruke sin innsats innen det skjønnlitterære området som moralsk fikenblad for rene forretningstransaksjoner, milevidt fra kulturelt eller litterært engasjement.

Forleggerne sikrer seg kulturell troverdighet gjennom sine mange og beundringsverdige satsninger innen dette feltet. Men de gjør seg selv latterlige når de benytter denne troverdigheten, opparbeidet innen et forholdsvis lite og skjermet område, til å forsvare handlinger på en ganske annen arena. Sagt på en annen måte: Hvorfor kan Dagbladet gjøre det til en førstesidesak at lederen for en av landets største mediebedrifter (Geir Mork) har en respektabel lønn og en lukrativ pensjonsavtale? Det er ikke egnet til å forundre noen; mannen leder et imperium med en omsetning rundt milliarden, og han har – som alle bedriftsledere i det segmentet – sikret seg selv solid betaling. Grunnen til at det likevel kan bli en mediesak ligger i forleggernes lange tradisjon for å forsøke å beholde det beste fra begge verdener: Det er den flittig heroiske, ikke-kommersielle kulturarbeideren som bør holde måte foran kassaskuffen. Det er først når omverdenen har akseptert forleggernes selvbilde som noe annet og bedre enn vanlige bedriftsledere, vanlige kapitalister, at det blir en sjokkopplevelse å se at de oppfører seg som Kværner-ledelsen.

Dette eksempelet, smålig og uvesentlig som det er, synliggjør på en nesten deprimerende måte hvorledes forleggerne – «omsider» kunne man være fristet til å si – er fanget i sitt eget retoriske spill. Man har lenge og problemløst kunnet ri to hester samtidig. Med et ben på hver hesterygg sto myten om forleggeren støtt. Det var først da hestene begynte å trekke hver sin vei, at den revnet. Det foregår ting i norsk bokbransje i dag – bokhandeloppkjøp, kynisk utøvelse av markedsmakt og kanalbeherskelse, konkurransevridning og kartelloppbygging som har mer – langt mer – til felles med for eksempel finanssektoren enn med den øvrige kultursektoren. Og uansett hvor mye kulturell kapital forleggeriet har bygget opp via boklistene, kan den ikke lenger brukes til å løskjøpe dem for en helt legitim kritikk. Det kan de leve med. Katastrofen inntrer først om man lar kapital-logikken tre inn også på kulturproduksjonens arena.

En bonde, for eksempel, må kunne være både forretningsfører og jordbruker, han bør vite noe om penger og noe om grotid. Og møkk. Usedvanlig slett bondemann er han, om han tvinger potetene til å gro etter landbruksbankens nedbetalingsplan. For forleggernes del: Om man lar forfatternes kreativitet underordne seg konsernets likviditetsbehov.

Foreløpig står det igjen å bevise at så har skjedd. Inntil videre er det synligste som har kommet ut av debatten at forleggerne fremstår som det de selvfølgelig har vært hele tiden: forretningsmenn. Når det kan se ut som en anklage, er det bare fordi de selv så ivrig har benektet det.

Om forleggeres litterære ansvar

Tale til den internasjonale forleggerkongressen i Seoul, 2008

The question that I – or rather my good friend Mr. Eugene Schoulgin, International secretary of PEN international, on who’s behalf I’m sitting here – am asked to say something about, is this: Has the publisher a responsibility to bring literature forward?

Destiny would have it that Mr. Schoulgin unfortunately was unable to attend, so the question, which was meant to be answered by an author, ends up in the hands of a publisher. (Evil laughter.) One should think – if one were very naive, or very cynical – that the answer, as a result, would come out as the exact opposite. That where the author is expected to say: «This is all about text, and the obligations to make art», the publisher, likewise predictable, is expected to say: «This is all about money, and the obligations to make profit.»

Of course this rather stereotype way of looking upon the dance in which both the author and the publisher are engaged, is much to simplified. So simplified in fact, that it is close to being completely wrong. I myself have been a writer for 24 years and a publisher for 23 of them, and I have to say that when it comes to the relationship between literature and the society, the perspectives of publishers and writers have more similarities than differences.

I do not know any publisher in his sane mind, who would answer the question with a ’no’ – who would say that the publisher has no responsibility towards literature. A publisher who would say this, and mean it too, would not only be a fool. He would very soon become a bankrupt fool.

There are several reasons for this. One is, that the literary publisher of course has entered the field of books not out of love for money, but out of love for words. We have chosen to use our lives in one of the hardest areas to make money, because we think this is more important than using our time on the stock market. We do not publish books that need to be sold, we sell books that need to be published. So what we look for is the valuable, not the profitable book. (This might, of course, very well be the same one.)

We do this, not because we are such good people, but because it makes sense. The profitable books takes the publisher through the accounts, the valuable book might last his career, and longer. But what is more: The publisher and the authors are in this together. Somewhere in the papers for this seminar, the dilemma is put this way: Can the author–publisher relationship go beyond an adverse model to develop into a cooperative model?

With all kinds of respect – I think the question is beside, on the brink of being a miss. The publisher and the author are on a joint-venture mission. They are not there to fool each other. They are not in a situation where the financial or artistic success of the one means a loss for the other.

The sensible publisher would develop an author and his literary production so that it reaches its utmost potential. And a bit beyond. Not because – not only because – that is the responsible thing to do, when someone has put the trust in you to administer the fruits of ones imagination. But out of self interests, there is more to gain from good books, than from poor ones. The really sensible publisher would not stop there. He (or often – she) would develop also his audience. You need a big field, to gain the soil, in which a big authorship – or a best seller – can grow. You need all types of readers. You need to educate them, to give them books that sell a lot, books that sell not so much, and books that are only for the happy few ones. In fact – inable to build a withstanding success, the publisher has to fertilize a broad field, he has to educate all kinds of readers, he needs the literary audience. Which means – he needs the literature.

He even needs the parts of literature that is for a small audience – because without it, he won’t be able to create a big one. Without its core, the tree can never grow high. Not many people in Europe read poetry. Not many read classical texts or the Old Testament for that case. But it is not so, that if you take those relatively few people away, you will be left with the readers of Dan Brown. Because without those readers, Dan Brown (or Harry Potter, for that case) will have nothing to stand on, no place to start building their gigantic audience from. So the responsible – or let us be blunt, let us call him the selfish – publisher, shows responsibility for literature, also out of pure egoistic reasons.

A publisher worth his name, does not create books, he creates authorships. We all know stories of authors that have worked for years – maybe for decades – without any kinds of success, and then, all of a sudden, reach their break-through. In my country this is the story of Knut Hamsun, Henrik Ibsen, Jostein Gaarder and Åsne Seierstad, just to mention some you might know the names of. Internationally it is the story of J.K. Rowling and William Shakespeare. Publishers of such authors do not support them out of their good heart – or, if they do, it is irrelevant. They do it because they know that patience and tolerance, beside reading skills, is the most important qualities of a publisher.

They also know that you can’t have the top of the tree, without building the root, the trunk, and all the branches from the ground and up. We are not looking for the one, golden egg, we are taking on the hole basket, knowing that somewhere inside it there will be something which makes the burden worth carrying.

As I said, I know this field from two angles. Being an author I know exactly how short-sighted the publisher might look when he is at his worst and most profit-hungry. And being a publisher I know how unrealistic the author might seem, when he thinks that the purpose of a publishing house is to fulfill his artistic ambitions. But I also know how a good publisher, and a good author, can work together towards a common goal. I do not think the aim is about finding some kind of a golden mean between the two positions, I think it is about to acknowledge and accept that we are in this together. And to be frank: In most occasions, it is the publisher who has the longest road to go, before the two reaches the point where that journey can begin.

In short, I think that the answer to the question asked, Has the publisher a responsibility to bring literature forward? is obvious, so obvious that it is almost embarrassing for publishers that we have put it forward on the biggest gathering of publishers world-wide. It is like asking, on a big agricultural world conference: Is it the farmers responsibility to seed, and fertilize the soil?

Friends: Yes, it is.