Ann-Christin Gjersøe

3

Hvite hjerter

Et pust i evigheten

Persongalleri

Amelia Sandø: | sykepleierskeelev ved Ekely Hospital
Ingrid Sandø: | Amelias søster, jordmor på hospitalet
Ellinor Abildgaard: | hospitaldirektørens datter
Betty Gilje: | Amelias romvenninne, elev ved hospitalet
Mary Hayworth: | forstanderinne/oversøster
Dr. Sophus Abildgaard: | hospitaldirektør og overlege
Dr. Erik Grant: | reservelege
Dr. Oliver Sommerfeldt: | kandidat, Ellinors forlovede
Søster Edvarda: | diakonisse, avdelingssøster på barnehospitalet
Frøken Dagny Larsen: | overjordmor på fødselsstiftelsen
Rasmus: | gartner på Ekely
Frank Wessel: | skipsreder, sitter i hospitalets bestyrelse. Nevø av Ekelys tidligere eier
Fru Martha Abildgaard: | hospitaldirektørens hustru
Gilbert Sommerfeldt: | Olivers eldste bror, arving til handelshuset
Justin Sommerfeldt: | Olivers bror, arkeolog

Dette hendte i forrige bok:

Amelia redder Gustav fra å drukne, og som takk for hennes snarrådighet inviterer hospitaldirektøren henne til middag i Skippergaarden. Blant gjestene er skipsreder Frank Wessel, som ber om å få treffe henne igjen. Hun takker ja til invitasjonen, men slites mellom ønsket om å bli sykepleierske og de gryende følelsene for Frank.

I den avstengte delen av hospitalbygningen finner Amelia et fotografialbum fra tiden da rederfamilien bodde på Ekely. Et av bildene forestiller en lyshåret pike, og da hun spør Frank om han vet hvem piken er, får hun bekreftet sin mistanke: Det er henne selv.

Ingrid reiser til Kristiania i håp om å finne spor etter barnet hun fødte. Hartvig, barnets far, vet hvem som tok hånd om det, men lyver for henne. Ingrid finner ut at det er Hartvigs søster og hennes ektemann, herr og fru Haust, som har tatt barnet til seg. De bor i Aasgaardstrand, og Ingrid oppsøker villaen i håp om å få et glimt av sønnen, som heter Olav.

Ellinors kommende svigerfar, handelshuseier Sommerfeldt, har invitert til veldedighetsball på Hvidstenhus. Ellinor gleder seg imidlertid ikke til ballet. Hun har oppdaget at Oliver har løyet for henne, og har bestemt seg for å bryte forlovelsen …

Slik sluttet forrige bok:

Ellinor la hånden mot den kalde glassruten. Hva var det som foregikk der ute?

Hun stivnet til idet hun gjenkjente skikkelsen som ble båret ut av vognen, før hun løftet skjørtene og la på sprang ut av værelset og ned trappen.

Mennene var i ferd med å bære Oliver inn i vestibylen da hun nådde frem til dem.

«Hva er skjedd?» hørte hun seg selv rope. I et glimt fikk hun øye på Olivers bleke ansikt og den hvite skjorten som hadde blodflekker på brystet.

«Vognen veltet,» forklarte kusken, tydelig opprørt. «Han har fått et kutt i skulderen og skadet det ene benet.»

Kusken var oppkavet, men ordene hans beroliget henne likevel. Skadene hørtes ikke ut til å være så dramatiske som hun først hadde fått inntrykk av, så hun ilte frem til Oliver, som smilte blekt til henne.

«Beklager at jeg er sen,» hvisket han.

Hun måtte smile tilbake, men klarte ikke å se ham i øynene.

Mennene bar Oliver inn i biblioteket, der de la ham ned på en divan. Ellinor bøyde seg ned ved siden av ham, Oliver lette seg frem til hånden hennes og tok den i sin. Hånden var kald og hvit i hennes.

«Vil noen hente doktor Abildgaard?» hørte Ellinor kusken rope, og noen løp av sted.

«Beklager at jeg er sen,» gjentok Oliver. Hun så at han forsøkte å smile, men at smertene var for sterke til at smilet nådde øynene.

«Hysj,» hvisket hun tilbake. «Du må ikke anstrenge deg. Far kommer snart.»

Oliver vred seg, og Ellinor la merke til at han så livredd ut. Forsiktig fjernet hun jakken fra skulderen hans for å se hvor mye han blødde. Huden hans hadde fått en liten flenge, men skaden så ikke alvorlig ut.

«Gjør det veldig vondt?» spurte hun prøvende.

«Nei. Det gjør ikke vondt.» Olivers øyne var sløret av tårer, så hun forsto at han løy.

«Ellinor …» sa han gråtkvalt og klemte hardere om hånden hennes. «Jeg skulle ha … jeg burde ha fortalt …»

«Oliver!»

Ellinor kikket seg over skulderen og så Justin komme løpende. Han styrtet frem mot lillebroren og knelte ved siden av ham.

«Oliver.» Han tok hånden hans og knuget den.

Litt forundret så Ellinor at tårene sto i Justins øyne.

«Doktor Abildgaard kommer nå,» forsikret han. «Han kommer nå, ikke vær redd, Oliver, ikke vær redd.»

Oliver smilte, men en tåre rant nedover kinnet hans.

Gilbert kom også til nå. «Kom, Ellinor,» ba han, tok henne under armen og hjalp henne opp.

«Nei, jeg blir til far kommer,» svarte hun, men Gilbert førte henne bestemt vekk.

«Jeg synes ikke du skal være her,» sa han sammenbitt.

Ellinor så tilbake mot Oliver, som hadde lukket øynene nå. Ergerlig rev hun seg løs fra Gilberts grep.

«Jeg vil være her,» gjentok hun. Hvorfor oppførte Gilbert seg slik? Var han fremdeles sint? I så fall var ikke dette rett tidspunkt å vise det.

«Nei, du får ikke være her,» sa Gilbert fast, før han nærmest tvang henne ut av biblioteket. I døren møtte hun faren, som forsvant inn på biblioteket. Gilbert lukket døren bestemt bak dem, og Ellinor ble stående alene med ham ute i vestibylen.

«Hva mente du med at jeg ikke fikk være hos Oliver?» spurte hun opprørt. «Hvis du tror …» Hun ville si at han hadde misforstått situasjonen mellom Justin og henne, men Gilbert avbrøt henne.

«Ellinor,» sa han innbitt og klemte om begge armene hennes. Hva var det med ham? Hun hadde aldri sett ham slik før.

«Jeg ville ikke at du skulle se ham blø i hjel.»

Hun så forvirret på ham. Blø i hjel? Trodde han at Oliver var i ferd med å blø i hjel?

«Jeg er hverken lege eller sykepleierske, Gilbert, men jeg har likevel tilbrakt såpass mye tid på hospitalet at jeg vet at Oliver ikke er i ferd med å blø i hjel,» sa hun med stø stemme og håpet at svaret hennes ville berolige ham. «Jeg er sikker på at du ikke trenger å engste deg.»

Gilbert så inntrengende på henne. «Du forstår ikke, Ellinor. Oliver er syk. Han har ikke sagt noe til deg fordi han var redd du da ville forlate ham.»

Nå var det hennes tur til å bli forvirret og engstelig.

«Hva mener du? Hvordan syk?»

Gilbert trakk pusten og slapp den langsomt ut. «Oliver kan dø av en slik skade han har fått i kveld.»

Ellinor stirret på ham, så Gilberts munn bevege seg, uten å høre ham si ordene. Han måtte gjenta dem før hun forsto.

«Forstår du hva jeg sier, Ellinor? Oliver er bløder.»

1

Hvidstenhus, september 1911

Ellinor vandret hvileløst rundt i gjesteværelset, der hun sammen med moren ventet på å få vite hvor alvorlige Olivers skader var.

Hvor lenge hadde faren vært hos ham nå? Hadde han klart å stanse blødningen fra Olivers sår? Hva ville skje om blødningen ikke stanset? Ville han blø i hjel, slik Gilbert hadde vært redd for?

Hun visste ikke stort om det å være bløder, men hun skjønte at selv den minste blødning kunne være dødbringende.

«Hvorfor tar det så lang tid?» spurte hun og kikket bort på moren, som hadde satt seg ned foran toalettspeilet og var i ferd med å løsne perleøredobbene.

Moren vendte seg mot henne, fremdeles iført den nattblå silketaftkjolen. Olivers far hadde bedt om at de andre ballgjestene ikke måtte få vite om ‘hendelsen’, og fra den store salen der det ble danset, kunne hun høre at orkesteret fremdeles spilte.

Selv orket hun ikke å delta i festlighetene, som om ingenting var hendt.

«Jeg vet ikke, Ellinor,» svarte moren mildt, reiste seg og kom bort til henne.

Hun åpnet armene, og Ellinor lot seg bli favnet inn. Hun kunne ikke for det, selv om hun var en voksen kvinne, brant tårene i øynene.

«Din far gjør alt han kan for å redde Oliver,» sa moren lavt og strøk henne over ryggen, slik hun hadde gjort da Ellinor var barn.

I det samme ble døren bak dem åpnet, og Ellinor snudde seg fort. Faren. Han kom inn i værelset, lukket døren bak seg og ble stående med nedslått blikk.

Ellinor tok seg til magen da hun så farens dystre ansikt, redd for hva som ville komme.

«Er han …» Hun klarte ikke å si mer.

Faren ristet på hodet. «Nei.» Han strøk seg gjentatte ganger over det tykke, hvite håret, før han skottet bort på Ellinor. «Visste du at han var syk?»

Ellinor ristet på hodet og så ned i gulvet. Hun hadde ikke ant noen ting!

«Det er for tidlig å si om han vil overleve,» fortsatte faren. «Blødningen har ikke stanset, og vi vet heller ikke om han har indre blødninger.»

Han snakket videre om sykdommen; om hvor vanskelig det kunne være å stanse selv ubetydelige blødninger, at et nålestikk eller en tannuttrekning kunne få dødelig utgang på grunn av blodtapet, om blødninger i indre organer og i leddene.

«Jeg har sett små barn, to gutter, dø av sykdommen fordi de hadde pådratt seg små rifter og sår som ellers ville ha vært udramatiske,» sukket han.

Ellinor knep munnen sammen og stirret i gulvet. Når skulle han slutte? Det var som om farens ord ble hamret inn i hodet hennes.

Moren gikk frem til ham og la hånden på armen hans. «Sophus, jeg er sikker på at Ellinor forstår hvor alvorlig sykdommen er,» sa hun stillferdig. «Men Oliver er en ung, sterk mann. Kanskje han bare er mildt rammet av sykdommen?»

Et lite håp blaffet opp i Ellinor. Det moren sa, lød fornuftig.

«Jeg håper du har rett, Martha,» svarte faren innbitt og gjentok at han hadde sett to smågutter dø av sykdommen. «I familier som har sykdommen, er det ikke uvanlig at flere brødre dør i barneårene, men blødere som overlever barndommen og ungdomsårene, sies å ha bedre sjanser til å overleve.»

Han tidde og så mot Ellinor. «Som du kanskje forstår, og vet, finnes det ingen kur mot sykdommen.» Han lot ordene henge noen øyeblikk i luften før han fortsatte. «Men dessverre er det slik at blødere som lever opp og stifter familie, viderefører sykdommen til sine etterfølgere.»

Ellinor stirret på ham, først uten å fatte rekkevidden av ordene hans.

Så forsto hun.

2

Lyden fra automobilens motor var støyende, og veiens små ujevnheter fikk kupeen til å riste. Amelia gløttet bort på Frank. Den hanskekledde høyre hånden hans hvilte på rattet, og blikket var festet på veien, men det var som om tankene hans var et annet sted.

Selv hadde hun også fått noe å tenke på i kveld, etter besøket hos Frank. Da hun hadde vist ham fotografiet hun hadde funnet i det avstengte gjesteværelset på Ekely, hadde hun fått bekreftet mistanken sin: Den lille piken på fotografiet var henne selv som barn. Antagelig ville hun aldri ha gjettet at barnet var henne selv, med mindre navnet hennes hadde stått skrevet på baksiden. For hvorfor i alle dager skulle det finnes et fotografi av henne på Ekely?

Det ble Frank som hadde måttet forklare henne sammenhengen.

Da de nærmet seg alleen opp til hospitalet, bremset han ned, svingte inn til siden og stanset.

«Jeg antar det er best at jeg stanser i behørig avstand fra hospitalet?» spurte han og smilte mot henne i det dunkle skinnet fra frontlyktene.

Hun nikket og smilte, en tanke brydd, men de visste begge at hun risikerte elevplassen om det kom forstanderinnen for øret at de møttes.

«Det er vel unødvendig å påpeke hvor urimelig jeg synes reglementet for hospitalets sykepleiersker er,» fortsatte Frank lavt og en tanke harm mens han fisket ut et sigarettetui fra innerlommen.

«Dere er tross alt sykesøstre, ikke nonner.» Han trakk av seg hanskene, tente en sigarett og lot noen røykhvirvler slippe ut mellom leppene.

«Reglementet er omtrent det samme ved alle sykehus og hospitaler,» innvendte Amelia.

Frank sendte henne et skjevt smil. «Det forandrer ikke at det er urimelig.» Han tidde og ble alvorlig igjen. «Jeg håper ikke reglementet vil forhindre at jeg får treffe deg igjen?»

Hun nølte et øyeblikk. For hva skulle hun svare? Da hun i sommer begynte i sykepleien, hadde hun naturligvis vært innforstått med hvilke regler som gjaldt for både elever og sykepleiersker, men etter at Nikolay døde, hadde hun vært fast bestemt på å bli sykesøster. Hun hadde derfor knapt skjenket det en tanke at hun kunne havne i en situasjon der hun måtte velge det ene fremfor det andre.

Men hun hverken ville eller kunne velge. Ikke ennå.

«Du vet, jeg må være forsiktig,» svarte hun stille og så ned. Hun ville nødig gi Frank forhåpninger, men visste så altfor godt at da burde hun ikke ha takket ja til invitasjonen hans.

«Jeg må tilbake til hospitalet nå,» skyndte hun seg å si, «før det blir for sent.»

Hun skulle til å stige ut av motorvognen, men Frank holdt henne igjen.

«Amelia, vent …»

Hun så ham inn i ansiktet. Øynene var mørkere enn vanlig, og det lille smilet som pleide å ligge i munnviken, var forsvunnet.

Frank bøyde seg frem mot henne og kysset henne forsiktig på kinnet, før hånden hans lette seg frem til kinnet hennes og leppene la seg varsomt over hennes.

Så lente han seg tilbake i setet igjen.

«Jeg følger deg bort til hospitalet,» slo han fast. «Ingen kvinne skal gå alene i mørket.»

Amelia ristet fortumlet på hodet. «Jeg går alene, klokken er ikke engang ti, dessuten er det ikke langt.»

Hun skulle til å stige ut igjen, og denne gangen skyndte Frank seg ut for å åpne døren for henne. Han bukket høflig, tok hånden hennes og kysset den.

«God natt, Amelia, og igjen – takk for en veldig hyggelig aften.»

«I lige så,» svarte hun og gjengjeldte smilet hans, før hun begynte å gå i retning alleen og hospitalet.

Bak seg hørte hun Frank lukke døren idet han satte seg inn i automobilen igjen, før han på ny raste ut på landeveien.

Motorduren forsvant snart i det fjerne.

Hun pustet stille ut, ør i hodet, og tok fatt på alleen opp mot Ekely. Det hadde vært en kveld med mange overraskelser, og det kjentes godt å kunne klarne tankene med en kort spasertur før hun krøp til sengs for kvelden.

Da hun viste Frank fotografiet av seg selv som liten pike, hadde han fortalt at hun som barn hadde vært på besøk på Ekely. Selv kunne hun ikke huske å ha vært der som barn, langt mindre at faren hadde nevnt det. Mon tro hvorfor han ikke hadde sagt noe? Faren var riktignok ingen snakkesalig mann, men ville det ikke ha vært naturlig å nevne hvilke bånd familien deres hadde til Wessel-familien da hun i sommer flyttet til Ekely for å begynne i sykepleien?

Faren hadde riktignok nevnt at han kjente til Wessel-familien, slik de fleste i området gjorde, og hun hadde også forstått at han av en eller annen grunn ikke likte Ragnvald Wessel, den tidligere eieren av Ekely, men han hadde ikke gitt noen nærmere forklaring på hvorfor.

Hva var det faren hadde sagt da hun besøkte ham på fyret i høst, og de hadde snakket om Wessel-familien? Hun forsøkte å huske tilbake.

Bedre fattig med ære enn rik med skam.

Hun hadde stusset over ordene hans og tenkt at det var en urimelig beskyldning, tatt i betraktning at Franks onkel og tante hadde testamentert bort eiendommen sin til et veldedig formål. På den annen side pleide ikke faren å mislike noen uten god grunn.

Det var stille i hospitalhagen da hun hastet opp den brede steintrappen foran sykehusbygningen, og da hun litt senere var trygt inne i kvistværelset hun delte med Betty, var hun glad for at romvenninnen befant seg et annet sted. Antagelig satt hun i dagligstuen sammen med de andre søstrene som hadde gått av vakt og drakk kaffe og spiste kaker, slik de pleide å gjøre om lørdagskveldene. Men selv om Betty var verdens søteste, var hun glad for å få en liten stund for seg selv.

Hun bestemte seg for at hun like gjerne kunne gå til sengs, og etter å ha slått litt vann i ansiktet og skiftet til nattkjole, krøp hun under teppet, der hun i skinnet fra oljelampen ble liggende og se på fotografiet av seg selv som barn.

Den gang som nå hadde hun blondt hår, men krøllene måtte ha blitt behørig børstet i anledning fotograferingen, for de sto som en sky rundt hodet hennes. Rundt munnen lå et forsiktig smil, og blikket hennes var vendt på skrå oppover, som om hun tittet på noe eller noen. I armene holdt hun porselensdukken hun tidligere i høst hadde funnet på loftet, og som barna nede på barnestuene nå lekte med.

Kanskje det var den fine dukken som hadde fått henne til å smile? Eller var det det hun kikket på som hadde fremkalt det sjenerte smilet?

Hun kunne ikke huske fotograferingen, men antok at bildet måtte være tatt på Ekely, som de andre bildene i albumet.

Hun lot bildet hvile i hendene og ble liggende og se i taket mens hun tenkte på det Frank hadde fortalt tidligere i kveld.

Den tidligere husfruen på Ekely, Ingeborg Wessel, hadde hatt en søster, Christiane, som visstnok skulle ha vært gift med en av hennes fars brødre, Magnus. Selv kunne hun ikke engang huske å ha hørt navnet, men ifølge Frank var både Magnus og Christiane nå døde.

Amelia la seg over på siden og trakk teppet tettere om seg. Hun hadde forsøkt å få flere opplysninger ut av Frank, men dette var lenge siden, og han husket knapt sin tantes søster, hadde han sagt.

Men én ting var sikkert: Da hun som barn var på Ekely, hadde hun truffet og lekt med lille Fillip Wessel, gutten som druknet i hagedammen. Frank mente sågar at hun kunne ha blitt invitert til Ekely for at Fillip skulle få andre barn å leke med.

Tanken ga henne frysninger nedover ryggen. Gjennom høsten hadde hun vært plaget av det samme marerittet gjentatte ganger: drømmen om den druknede gutten med de grønne, brustne øynene. Idet han skjøt hånden opp av vannet og grep tak rundt ankelen hennes, pleide hun å våkne, fylt av en inderlig redsel.

Hun trakk pusten dypt. I løpet av tiden hun hadde arbeidet på Ekely, hadde hun flere ganger spasert bort til familien Wessels private gravsted, der et fotografi av lille Fillip var felt inn i gravobelisken. Han hadde vært en nydelig gutt, med det lyset håret som falt ned mot skuldrene. Og selv om det var nytt for henne at hun hadde kjent ham som barn, hadde det gjort inntrykk å se bildet av gutten der han lå gravlagt.

Fillip hadde druknet rett før jul i 1894, husket hun. Det betydde at hun den gang hadde vært fire år, og selv om hun ikke husket hendelsen, måtte den likevel ha brent seg fast i henne, siden den nå, sytten år senere, til stadighet hjemsøkte henne i drømmene.

Det forunderlige var at hun ikke kunne huske å ha hatt marerittet da hun bodde ute på fyret. Kanskje det å komme til hospitalet hadde vekket til live minner hun ikke visste at hun hadde?

Hun vred seg i sengen, og ble liggende og se inn i oljelampens lille, stille flamme. Mon tro om Ingrid kjente til noe av dette? Søsteren var ett år eldre enn henne, så kanskje hun husket at de hadde vært på Ekely som barn?

Hun fikk spørre henne en dag de hadde tid til å snakke sammen.

Amelias fingre søkte til medaljongen hun bar rundt halsen. Rett som det var åpnet hun den for å se på Nikolays trygge, smilende ansikt. Om hun hadde en tung dag, ble den straks litt lettere når hun så det gode smilet hans – og alt virket med ett mye enklere.

Nå nølte hun med å åpne smykket. Å se på Nikolays bilde var som å se ham inn i øynene – og hvordan kunne hun gjøre det etter at hun hadde truffet Frank i kveld?

Hun lirket av seg kjedet, flyttet seg nærmere nattbordet og oljelampen, og åpnet medaljongen forsiktig.

Øynene hennes fyltes med tårer, men hun orket ikke å tørke dem bort. I stedet lot hun dem renne stille.

Fremdeles kunne hun bli overmannet av sorg – samt følelsen av at hun for alltid ville kjenne seg alene, at hun for alltid ville gå hånd i hånd med en sort tomhet. Det ville for evig tid være en som manglet i livet hennes. Den hun skulle ha gått gjennom livet sammen med, ble revet bort fra henne før livet deres sammen knapt hadde begynt.

Noen velmenende mennesker hadde sagt i begravelsen at hun var heldig som fremdeles var ung. De hadde ment at selv om hun nå sørget, lå livet fremfor henne – som om de trodde at hun ved neste korsvei ville glemme Nikolay. Det ville aldri skje.

Den man ga sitt hjerte, og som ga sitt tilbake, ville man aldri glemme.

Hun lukket øynene og knuget medaljongen i hånden, inn mot hjertet.

Tilgi meg, Nikolay.