Den skjøre lykken

Liv Almendingen

Menneskene i Bare Maja

ENERHAUGEN

Ingvald, Majas tidligere husvert

Olga Klausen, nabo

Herr og fru Eriksen, Einars foreldre

Møkk-Ola, Hettemannen

Tiøre-Lovisa, prostituert

BJØRNSTAD GÅRD

Olai, herren til Bjørnstad

Leonora, fruen til Bjørnstad, lensmannsdatter Jossa, kokke

Maja, Nelly, Bebb, Sørine og Dorte (død), tjenestepiker Mikkel, dreng

Peder slakter, kalt Dunken

Dunk-Ola, hans sønn

HUSMANNSPLASSEN ÅSBAKKEN

Signe-Tora, enke

Rasmus, hennes yngste sønn

VESLE-BRÅTAN

Torjus, Signe-Toras eldste sønn

SMÅBRUKET SVINGEN

Aron Svingen, hjemvendt amerikafarer

ÅLESUND

Einar Eriksen, Majas barndomsvenn fra Haugen

Presten og prestefruen

Gottfred og Hedvig, tvillinger

SANATORIET I LYSTER

Kjerstina, Majas eldre halvsøster

DET ENGELSKE KVARTER

Bryggerieier Oscar Nagel

Fru bryggerieier Regine Laurentzia Nagel

Carl-Fredrik, deres sønn

Victoria Constance Amalie Krag, Carl-Fredriks hustru

Olette, husholderske

Eva-Stina, tjenestepike

Flemming, Victorias bror

ANDRE

Pretorius Guldberg, sakfører

Slik sluttet forrige bok

Kjøkkendøren gikk opp. «Jossa. Maja.» Tora nikket kort til dem begge. Så søkte blikket hennes over rommet.

«Vil du at vi skal gå?» Maja grøsset da Tora langsomt gikk mot døren med det dype andreaskorset skåret inn i treverket. Jossa hadde sagt at herr Olai lagde det etter at de fant Dorte dinglende fra tauet der nede.

«Jeg kjenner noe her,» hvisket Tora.

«Å da?» Nå bleknet selv Jossa.

«Det er kaldt og dirrer av ondskap.» En bekymret nyve vistes i Toras panne. «Kan jeg få låne krusifikset som henger over stuedøra?»

«Ja, bevar’s.» Jossa skyndte seg etter det.

Kokka tar henne heldigvis på alvor, selv om hun nekter å tro at gården er hjemsøkt, tenkte Maja.

«Her er det,» pustet Jossa, og glodde nysgjerrig på Tora. «Har du tenkt å gå ner?»

Maja krøket seg sammen igjen. Taket i magen var hardere denne gangen. Redd hev hun etter pusten. Tenk om hun fødte her og nå!

Knirket i kjellerdøren lød øredøvende. Så slo det fuktige gufset mot dem.

Tora rakte ut hånden, men uten å snu på hodet. «Jeg trenger lys.»

På ny var Jossa raskest i vendingen. «Her. Je var der nere i stad, så je kan itte tru det sku’ væra no’ der,» mumlet hun.

Tora svarte ikke, men tok et forsiktig skritt ned trappen.

Jossa rygget da husmannskonen kom med et høyt gisp. I samme øyeblikk klampet Sørine ned trappen fra annen etasje. «Dere må komma med én gang!» ropte hun. «’A Nelly er itte i sovakammerset, men det er blod over heile gølvet!»

1

Bjørnstad gård, tidlig om våren 1907

«Blod, sier du?» hikstet Maja skremt. «Hva har skjedd? Nelly må da være der?»

Sørine ristet innbitt på hodet. «Kammerset er tomt.»

Jossa var først ute i trappegangen, men Maja tok henne igjen halvveis oppe, selv om knærne hennes skalv. Hvert øyeblikk fryktet hun at Tora skulle rope: Nelly henger her nede – i kjelleren!

«Hun må være på kammerset,» hvisket hun dirrende. «Men gode Gud, hva kan ha hendt?

«Klart ’a er der,» sa Jossa fortrøstningsfullt. «’A Sørine så nok itte godt nok etter.»

Med fingre som skalv som aspeløv, fattet Maja om dørhåndtaket. Hva hvis gjengangeren virkelig hadde tatt Nelly? Kom hun selv til å bli stående ansikt til ansikt med et dødbringende kvinneskrømt?

Hun bet tennene sammen og tvang seg til å åpne. «Nelly?» pustet hun engstelig. «Er du der?» Hun snappet etter pusten. Rustrøde blodflekker gren mot henne, akkurat slik Sørine hadde sagt.

Jossa skumpet henne bryskt til side. Den store barmen bølget etter den anstrengende trappeturen. «Vi får se under senga,» peste hun andpusten, «før vi innbiller oss det verste.»

Maja la seg på kne og kikket. «Ingen der.»

«Bak kommoden, da?»

«Nei.»

Toras stemme lød utenfor. «Maja? Jossa? Det er blodspor bortover gangen!»

Maja skyndte seg ut til henne. Tussmørket duftet skarpt av møllkuler og fukt. «Hva kan ha skjedd, Tora? Nelly må være skadd, men ingen forsvinner da i løse luften?»

Tora løftet talglyset høyere. «Nei, noe så underlig!» utbrøt hun.

«Hva da?»

«Flekkene stopper mellom lintøyskapene. Se, det er ingen bortenfor.»

«Så må vi vel åpne dem?» Maja presset knokene mot munnen. Tenk om Nelly lå død inni et av de dype skapene!

Det knirket skjærende da Tora lukket opp det første.

Maja holdt pusten. Sørine var også kommet borttil og klemte armen hennes så det gjorde vondt.

Ingen der.

Det neste. Bare fullt av høye stabler med hvitt, nyrullet lintøy.

Ett igjen. Maja strakte hals. Å puste våget hun ikke. Der! En mørk bylt. Hun sprang frem – hikstet: «Nelly?»

«Er’e henner?» pep Sørine bak henne. «Hu er itte dau vel?»

Tora rettet ryggen. Hun holdt i en hånd, og langsomt fulgte resten av Nelly etter – armene, skuldrene og de ulenkelige bena.

«Hva gjorde du inni skapet, Nelly?» ropte Maja ut, svimmel av lettelse over at venninnen var i live.

Nelly så skremt nedover seg. Hun var likblek. «Jeg b’ynte å blø så fælt neantel,» hvisket hun, «og så hadde jeg’kke kluter nok tel å stanse det.»

Tora tok rolig av seg sjalet og svøpte det om Nellys skuldre. «Flytt dere litt så jeg får henne inn på kammerset. Hun er segneferdig, stakkar.»

«Åffer er det så mye blod?» Sørine myste nysgjerrig på Nelly. «Je trudde først det var spøkelset som hadde tii deg, men du ser da itte det minste skada ut?»

I det samme lød fru Leonoras skarpe stemme fra kjøkkenet: «Hva skal alt dette spetakkelet bety?»

«Ta med deg Sørine ned, du, Jossa,» sa Tora fort. «Dette må ikke frua få vite noe om.»

«Je kommer oppatt og vasker etterpå, men å skar je si tel ’a?»

Tora tenkte seg om et øyeblikk. «At Nelly har det månedlige og er litt matt, men at hun har vært plaget av det før.»

Mens Tora hjalp Nelly til sengs og fikk av henne de tilgrisede klærne, hentet Maja bunken med de tettstrikkede klutene sine. «Her, Nelly. Du kan låne disse. Jeg har jo ikke bruk for dem på en stund.»

«Takk, Maja.»

«Og den varme nattserken min. Nei, ingen protester. Jeg kan bruke den gamle.»

«Du blør visst ikke så mye lenger,» innskjøt Tora. «Har du vondt?»

Nelly ristet matt på hodet. «Litt murring nederst i magan, men ikke som i sta. Da trudde jeg at jeg sku’ kreppere.»

Tora sank ned på sengekanten og grep hånden hennes. «Du har vel ikke gjort deg ille, Nelly?» spurte hun alvorlig.

En fort hoderisting.

«For du er svanger, er du ikke?» Tora strøk en svett hårlokk bort fra pannen hennes.

Et overrasket utrop unnslapp Maja. Hun hadde fryktet at Nelly hadde falt eller skåret seg, ja til og med et angrep av spøkelset hadde hun vært åpen for. Men i omstendigheter, som hun selv? Nei, det hadde hun aldri trodd!

To hektiske flekker brøt frem på Nellys bleke kinn. «Åssen gjetta du det?» hvisket hun.

Tora smilte så smått. «Å, jeg har levd lenge nok til å legge sammen to og to.» Hun så seg årvåkent rundt, som om hun lette etter noe. «Det jeg må vite, er om du fremkalte blødningene selv.»

«Nei, jeg sverger!»

«Nå vel, da må vi bare la naturen gå sin viselige gang. Antagelig er det ikke noe liv lenger, men det er kanskje ...» Hun tidde. At dette var det beste for Nelly, skjønte de alle. «Helst skulle doktoren ha sett til deg,» sa hun isteden.

«Nei!» Nellys øyne rant fulle av tårer. «Da mister jeg tjenesten fortere enn svint, det veit du.»

«Ja, du har vel rett,» sukket Tora. «Vi får se det hele an. Du må i hvert fall holde sengen et par dager, for du har mistet mye blod.»

«Det gå’kke, for vi ska’ setta pottetter i morra.»

«Vi gjør det sammen, Nelly,» innskjøt Maja, «så får du prøve å spare deg så mye du kan.»

«Og du må si ifra med det samme hvis du blir febervarm,» formante Tora henne. «Lover du meg det, Nelly?»

«Ja, jeg lover.»

«Godt.» Tora reiste seg. «Jeg får komme meg i arbeid igjen, men jeg rusler oppom med noe styrkende til deg i kveldingen.» Brått satte hun de kloke øynene i Maja. «Takene du får i magen, er sannsynligvis bare kynnere. Blir det noe mer, må du sende bud etter meg.»

Maja grep hendene hennes og klemte dem takknemlig. Hun hadde ikke sagt noe om krampene, men slik var husmannskonen – hun så og hørte mer enn andre. «Det kjennes trygt å ha deg i nærheten, Tora,» sa hun lavt.

Hun ble belønnet med et lunt smil. «Det er bare godt å kunne hjelpe, kan du skjønne.»

«Tora?» Nelly krammet fingrene om kanten på ullpleddet.

Signekonen stanset på vei til døren. «Ja?»

«Fant du no’ spøkelse i kjeller’n?»

«Nei.»

Det rykket i Nellys munn. «Jeg veit ikke om jeg tør å ligga her oppe aleine hvis en gjenganger flyr rundt,» sa hun tynt.

«Å, du trenger ikke å være redd, Nelly.» Tora var stø i målet. «Jeg lover å gå over resten av huset før jeg gir meg. Hvil deg nå, så kommer du nok snart til hektene igjen.»

«Jeg ser opp til deg så ofte jeg kan,» sa Maja. «Jeg skulle gjerne ha sittet her hele tiden, men ...»

Nelly avbrøt henne med en matt håndbevegelse. «Jeg veit da å travelt det er nå om da’n.» Hun smilte tappert. «Gå nå, før frua flyr i flint.»

Så snart de var ute i gangen, la Tora pannen i dype folder. «Jeg ville ikke skremme Nelly, men jeg skal være ærlig mot deg, Maja; jeg liker ikke det som skjer her på Bjørnstad.»

«Tror du virkelig at det finnes gjengangere?» Majas stemme var ikke på langt nær like stø som Toras.

Tora trakk henne med seg bort til trappen før hun svarte. «Det er ingen tvil om at det er onde krefter i sving på gården. Jeg greier bare ikke å få tak på hva det er.» Flammen fra lyset blaffet som fra en brå trekk, da hun boret blikket i Majas. «Jeg er engstelig for deg, Maja, selv om jeg ikke forstår hvorfor nettopp du skulle være i fare.»

Maja kjente håret stritte i nakken.

«Det var sant som jeg sa til Nelly, at jeg ikke så noe i kjelleren,» fortsatte Tora, «men følelsen av død var så overveldende at den tok pusten fra meg. Likevel trenger det ikke å bety noe,» la hun til, uten å trekke pusten. «Vi vet jo begge at den stakkars piken satte livet til der nede. Helt fra jeg var liten, har jeg kjent slikt på kroppen.» Blikket hennes flakket. «Det er dette andre som bekymrer meg.»

«Hva da?»

Tora lukket øynene. Et øyeblikk var det som om den ranke skikkelsen vaklet. «Jeg kjenner et snikende nærvær av noe som holder vakt. Noe som leter, venter, og skjuler sine hensikter.»

«Hva kan jeg gjøre for å beskytte meg og barnet, Tora?» hvisket Maja urolig.

«Først og fremst må du prøve å holde deg til de andre pikene. Vær minst mulig alene, og gå aldri ut i mørket uten følge.» Tora tygde seg i underleppen. «Det finnes kanskje noe som kan hjelpe.»

«Ja?»

«Hvis sjølfolket går med på det, kan jeg spørre gamlepresten om han vil komme og signe gården. Jeg vet det er avleggs, men han har gjort slikt før. Særlig der det er sterke mistanker om at onde krefter er i sving.»