Angela Duckworth

Grit

Lidenskapen og standhaftighetens kraft

Oversatt av Signe Prøis

Angela Duckworth

Grit

Lidenskapen og standhaftighetens kraft

Oversatt av Signe Prøis

Til Jason   

PROLOG

Da jeg vokste opp, hørte jeg ofte ordet «geni».

Det var alltid faren min som snakket om det. Han likte å si, helt ut av det blå, at «du er ikke akkurat noe geni, vet du!». Denne uttalelsen kunne komme midt i middagen, under en reklamepause mens vi så på The Love Boat, eller etter at han hadde slengt seg ned på sofaen med The Wall Street Journal.

Jeg husker ikke hva jeg pleide å svare. Kanskje jeg lot som om jeg ikke hørte hva han sa.

Faren min tenkte ofte på genialitet, talent og hvem som hadde mer av det enn andre. Han var veldig opptatt av hvor smart han selv var. Han var veldig opptatt av hvor smart familien hans var.

Det var ikke bare meg som var problemet. Faren min trodde ikke at broren min og søsteren min var genier heller. Etter hans målestokk var det ingen av oss som kunne måle seg med Einstein. Dette var tydeligvis en stor skuffelse. Faren min var bekymret for at denne intellektuelle svakheten vår skulle sette begrensninger for hva vi kom til å oppnå i livet.

For noen år siden var jeg så heldig at jeg ble tildelt forskerstipendet MacArthur, som ofte omtales som «genistipendet». Du søker ikke om å få en MacArthur. Du spør heller ikke venner eller kollegaer om å nominere deg. Det er en hemmelig komité, bestående av toppfolkene i ditt fagområde, som bestemmer at arbeidet du gjør er viktig og nyskapende.

Da jeg mottok den uventede telefonen med den store nyheten, var den første reaksjonen min takknemlighet og forbauselse. Så gikk tankene til faren min og den bryske diagnosen han hadde gitt mitt intellektuelle potensial. Og det var ikke feil, det han sa: Jeg vant ikke MacArthur-stipendet fordi jeg er så mye smartere enn med-psykologene mine. Men han hadde gitt riktig svar («Nei, det er hun ikke») til feil spørsmål («Er hun et geni?»).

Det gikk omtrent en måned fra jeg fikk MacArthur-telefonen til nyheten ble offentliggjort. Jeg fikk ikke lov til å fortelle det til noen, bortsett fra mannen min. Dette ga meg tid til å tenke over hvor ironisk hele situasjonen var. En jente som gjentatte ganger blir fortalt at hun ikke er et geni, ender opp med å vinne anerkjennelse for å være nettopp det. Hun får utmerkelsen fordi hun har oppdaget at det vi kan oppnå i livet antagelig har mer med lidenskap og standhaftighet å gjøre enn med talent. Når hun mottar denne utmerkelsen, har hun opparbeidet seg en anselig mengde eksamenspapirer fra noen nokså tøffe skoler, men da hun gikk i tredje klasse, var hun ikke god nok til å komme inn på programmet for spesielt begavede elever. Foreldrene hennes er kinesiske innvandrere, men hun ble aldri oppdratt til å lære at hardt arbeid er det som skal til i livet. I strid med de mest stereotype forestillingene om kinesere, kan hun verken spille piano eller fiolin.

Den morgenen MacArthur-stipendet skulle offentliggjøres, ruslet jeg over til leiligheten hvor foreldrene mine bor. De hadde hørt nyheten allerede, og det hadde også flere av «tantene» mine, som ringte slag i slag for å gratulere. Da telefonen omsider sluttet å ringe, snudde faren min seg mot meg og sa «Jeg er stolt av deg».

Det var så mye jeg hadde lyst til å svare, men i stedet sa jeg bare: «Takk, pappa.»

Det hadde ikke noe for seg å dvele ved fortiden. For jeg visste at han faktisk var stolt av meg.

Allikevel ønsket en del av meg å reise tilbake til fortiden, til den gang jeg var en liten jente, og fortelle ham alt det jeg vet i dag.

Da skulle jeg ha sagt: «Pappa, du sier at jeg ikke er et geni. Det skal jeg ikke protestere mot. Du kjenner mange andre som er smartere enn meg.» Jeg kan forestille meg hvordan han ville ha nikket alvorlig for å bekrefte dette.

«Men la meg fortelle deg noe. Jeg kommer til å vokse opp til å bli en som elsker jobben sin like høyt som du elsker din. Og ikke bare kommer jeg til å ha en jobb; jeg kommer til å ha et kall. Jeg kommer til å utfordre meg selv hver eneste dag. Når jeg går på en smell, kommer jeg til å reise meg igjen. Det kan godt være at jeg ikke er den smarteste personen i rommet, men jeg vil jobbe for å være den med mest grit.»

Og dersom han fremdeles hørte etter, ville jeg ha fortsatt med: «For i lengden teller grit mer enn talent, skjønner du, pappa.»

I dag, mange år senere, har jeg vitenskapelige bevis for denne påstanden. Og ikke bare det: Nå vet jeg at grit er en foranderlig, ikke permanent, variabel, og gjennom forskningen min har jeg fått kunnskap om hvordan man kan få grit til å vokse.

Denne boka er en oppsummering av alt jeg har lært om grit.

Da jeg var ferdig med å skrive den, dro jeg på besøk til faren min. I løpet av flere dager leste jeg hver eneste linje for ham, kapittel for kapittel. Han har hatt Parkinsons det siste tiåret, og jeg er ikke helt sikker på hvor mye han faktisk forsto. Men det virket som om han lyttet oppmerksomt, og da jeg var ferdig, så han på meg. Etter det som føltes som en hel evighet, nikket han én gang. Og så smilte han.

Del I

HVA ER GRIT, OG HVORFOR ER DEN VIKTIG

Kapittel 1

Å MØTE OPP

Allerede før du trer inn på skoleområdet til den amerikanske krigsskolen West Point (United States Military Academy at West Point), har du gjort deg fortjent til å være der.

Opptaksprosessen for å komme inn på West Point er like streng som for landets mest prestisjetunge universiteter. Det er nødvendig å ha toppresultater fra de nasjonale prøvene SAT eller ACT, i tillegg til toppkarakterer fra videregående skole. Men når du skal søke på et universitet som Harvard, trenger du ikke å begynne søknadsprosessen i førsteklasse på videregående, og du må heller ikke sikre deg en nominasjon fra et kongressmedlem, en senator eller USAs visepresident. Du trenger heller ikke toppvurderinger av den fysiske formen din, inkludert ting som løping, push-ups, sit-ups og pull-ups.

Hvert år, mens de går i førsteklasse på videregående, begynner over 14 000 søkere [1] på denne opptaksprosessen. Dette antallet lukes ned til 4000 søkere som går videre i nomineringsprosessen. Omtrent halvparten av disse igjen – altså rundt 2500 – oppfyller West Points strenge akademiske og fysiske krav, og fra denne utvalgte gruppen blir bare 1200 tatt inn og kan begynne. Nesten alle mennene og kvinnene som har gått på West Point, har en bakgrunn fra elitenivå i skoleidrett, og de fleste har vært kaptein på laget.

Og allikevel faller én av fem fra før avgangseksamen. [2] Det som er enda merkeligere, er at historisk sett har en betydelig andel av disse falt fra allerede i løpet av den første sommeren de er der, i løpet av et intensivt, sju uker langt treningsprogram som selv i den offisielle litteraturen kalles Beast Barracks, eller bare kortversjonen Beast.

Hvem bruker to år på å komme inn et sted, for så å falle fra i løpet av de første to månedene?

Det må sies at det ikke er snakk om to vanlige måneder. I West Points introduksjonshåndbok er Beast beskrevet som «den fysisk og psykisk mest utfordrende delen av de fire årene på West Point … designet til å hjelpe deg med overgangen fra ny kadett til soldat» [3].

Dagen starter klokka 5. Når klokka har blitt 5.30, står kadettene i formasjon og hedrer det amerikanske flagget som heises. Deretter følger en tøff treningsrunde – enten løping eller styrketrening – etterfulgt av vekselvis formasjonsmarsjering, klasseromsundervisning, våpentrening og gymnastikk. Rosignalet går klokka 22. Og neste morgen starter det hele på nytt. Ja, og så finnes det ingen helger, ingen pauser – unntatt måltidene – og så godt som null kontakt med familie og venner utenfor West Point.

En typisk dag i løpet av Beast Barracks:

05.00 | Vekking
05.30 | Reveljeformasjon
05.30–06.55 | Trening
06.55–07.25 | Egenpleie
07.30–08.15 | Frokost
08.30–12.45 | Trening/timer
13.00–13.45 | Lunsj
14.00–15.45 | Trening/timer
16.00–17.30 | Organisert idrett
17.30–17.55 | Egenpleie
18.00–18.45 | Middag
19.00–21.00 | Trening/timer
21.00–22.00 | Hærførers time
22.00 | Rosignal

En kadett har beskrevet Beast slik: «Du blir utfordret på et stort antall måter innen hvert eneste utviklingsområde, både mentalt, fysisk, militært og sosialt. Systemet er lagd for å oppdage svakhetene dine, men det er det som er hele poenget – West Point gjør deg tøffere.»

*

Så hvem kommer seg gjennom Beast?

Året var 2004, og jeg gikk andre året på psykologi, da jeg bestemte meg for å finne svar på dette spørsmålet, selv om den amerikanske hæren hadde stilt seg selv det samme spørsmålet i flere tiår allerede. Faktisk var det i 1955 – nesten femti år før jeg begynte på dette puslespillet – at en ung psykolog ved navn Jerry Kagan ble utkommandert til hæren, underlagt West Point og fikk oppdraget med å teste de nye kadettene, med det for øyet å forsøke å fastsette hvem som kom til å bli værende og hvem som ville slutte. [4] Skjebnen ville ha det slik at ikke bare var Jerry den første psykologen som undersøkte fenomenet om hvem som faller av ved West Point, han var også den første psykologen jeg møtte på universitetet. Det endte med at jeg jobbet deltid på laboratoriet hans i to år.

Jerry beskriver de første forsøkene på å skille klinten fra hveten på West Point som oppsiktsvekkende mislykket. Han husker særlig de mange hundre timene han tilbrakte med å vise kadetter bildekort og be de unge mennene om å komme opp med historier som de syntes passet til bildene. Poenget med denne øvelsen var å trekke dyptgående, ubevisste motiver opp fra underbevisstheten deres, og den overordnede tanken var at de kadettene som klarte å visualisere noble gjerninger og modige prestasjoner, var dem som kom til å gjennomføre heller enn å falle av. Som så mange ideer som kan høres gode ut i prinsippet, fungerte ikke denne så godt i praksis. Historiene kadettene fortalte var fargerike og morsomme å høre på, men de hadde overhodet ingenting med de faktiske livsvalgene deres å gjøre.

Etter dette har flere generasjoner psykologer viet sin tid til denne naturlige slitasjetematikken, men ikke én eneste forsker har kunnet si med særlig sikkerhet hvorfor noen av de mest lovende kadettene fortsetter å slutte før første semester er over.

Ikke lenge etter at jeg hadde hørt om Beast, fant jeg veien til kontoret til dr. Mike Matthews, en militærpsykolog som har vært del av undervisningsstaben på West Point i mange år. Mike forklarte at West Points opptaksprosess [5] er svært effektiv for å finne fram til menn og kvinner med potensial for å gjøre det bra på skolen. Opptaksstaben regner spesielt ut det de kaller hver enkelt søkers «helhetsskår» (Whole Candidate Score), som er det veide gjennomsnittet av resultatene deres på nasjonale prøver, karakterer fra videregående skole (justert ut fra hvor mange elever som gikk i søkerens avgangsklasse), ekspertuttalelser om den enkeltes lederegenskaper, og tallmål på den fysiske formen deres.

Du kan tenke på helhetsskåren som West Points hovedanalyse av hvor mye talent den enkelte søker har, stilt overfor fireårsprogrammets mange utfordringer. Sagt med andre ord er dette et estimat på hvor lett det vil være for den enkelte å tilegne seg de mange ferdighetene som kreves av en militær leder.

Helhetsskåren er den absolutt viktigste faktoren for å komme inn på West Point, og allikevel har den aldri kunnet gi en pålitelig pekepinn om hvem som klarer seg gjennom Beast. Faktisk har det vært sånn at kadetter med høyest helhetsskår har falt av akkurat like mye som kadettene med lavest skår. [6] Det var derfor Mike holdt døren åpen for meg.

Mike hadde kommet fram til det han mente kunne være løsningen på gåten, hentet fra sin egen erfaring i flyvåpenet som ung mann. Selv om hans eget introduksjonsprogram ikke hadde vært like opprivende som det på West Point, var det flere sentrale likhetstrekk. Det viktigste var utfordringene som overgår det som kadetten allerede behersker. For første gang i livet, og omtrent én gang i timen, ble Mike og de andre rekruttene bedt om å gjøre ting de ikke kunne. «Etter to uker var jeg sliten, ensom, frustrert og ville bare slutte – og det samme ville alle klassekameratene mine», husker Mike.

Noen sluttet, men det gjorde ikke Mike.

Det slo ham at å vise hva man duger til nesten ikke hadde noe med talent å gjøre i det hele tatt. De som falt av programmet, gjorde det sjelden fordi de manglet evner. Derimot, sa Mike, var det viktige i hvilken grad de også hadde en «Aldri gi opp»-holdning. [7]

*

På den tiden var det ikke bare Mike som snakket med meg om denne typen «Hold ut»-holdninger i møte med utfordringer. Jeg var bachelor-student og hadde akkurat begynt å undersøke psykologien bak suksess, og jeg intervjuet lederskikkelser innen næringsliv, kunst, idrett, journalistikk, akademia, medisin og juss: Hvilke folk er helt på topp i ditt felt? Hva slags folk er de? Hva tror du gjør dem spesielt gode?

Noen av karakteristikkene som ble gitt under disse intervjuene, var veldig fagfelt-spesifikke. For eksempel var det flere næringslivspersoner som nevnte viljen til å ta økonomisk risiko: «Du må være i stand til å foreta kalkulerte avgjørelser som involverer millioner av dollar og allikevel klare å få sove om natten.» Men dette virket som helt uvesentlig for kunstnere, som i stedet nevnte skapertrang: «Jeg liker å lage ting. Jeg vet ikke hvorfor, men det gjør jeg.» I motsetning til dette snakket idrettspersonene om en helt annen slags motivasjon, en motivasjon som drives av spenningen i å vinne: «Vinnere elsker å gå i kamp mot andre. Vinnere hater å tape.»

I tillegg til disse særegenhetene kom det visse likheter til syne, og det var disse jeg syntes var mest interessante. Uavhengig av fagfelt var de mest suksessrike både heldige og talentfulle. Det hadde jeg hørt før, og jeg tvilte ikke på at det var sånn.

Men suksesshistoriene sluttet ikke der. Mange av dem jeg snakket med, kunne også fortelle historier om stjerneskudd som, til alles store overraskelse, falt av eller mistet interessen før de fikk utviklet hele potensialet sitt.

Det som visstnok var helt avgjørende – men slett ikke enkelt – var å fortsette selv om man mislyktes: «Noen folk er fantastiske når ting går bra, men så faller de helt sammen når ting ikke går bra.» De suksessrike jeg fikk beskrevet i disse intervjuene, hadde det til felles at de holdt løpet ut: «Det var en fyr som faktisk ikke var blant de beste forfatterne i begynnelsen. Jeg mener, vi pleide å lese fortellingene hans og le, fordi det han skrev var så klumsete og melodramatisk. Men han ble bedre og bedre, og i fjor vant han en Guggenheim-pris.» Og i tillegg hadde disse vellykkede en konstant forbedringstrang: «Hun er aldri fornøyd. Du skulle jo tro at hun burde kunne si seg fornøyd nå, men hun er sin egen strengeste kritiker.» Disse vellykkede var rene forbildene når det gjaldt standhaftighet.

Hvorfor var de mest suksessrike så hardnakket opptatt av sine egne aktiviteter? For de fleste av dem fantes det ingen reell forventning om at de noensinne skulle klare å overgå ambisjonene sine. I egne øyne var de aldri gode nok. De var det motsatte av selvtilfredse. Og allikevel virket de oppriktig tilfredse med å være utilfredse. Alle jaktet på noe av enestående interesse og viktighet for dem, og det var jakten – i like stor grad som byttet – som var tilfredsstillende. Selv om noen av oppgavene var kjedelige, eller frustrerende, eller til og med smertefulle, så ville de ikke drømme om å gi opp. De hadde en tålmodig lidenskap.

Summen av det hele, uavhengig av fagfelt, var at de suksessrike hadde en slags iboende, intens besluttsomhet som gjorde seg gjeldende på to måter: For det første var disse eksemplariske personene uvanlig tilpasningsdyktige og hardtarbeidende. Og for det andre visste de, spesielt dypt i seg selv, at det var dette de ville. De hadde altså ikke bare besluttsomhet, de hadde retning også.

Det var denne kombinasjonen av lidenskap og standhaftighet som gjorde dem så spesielle. Oppsummert i ett ord kan vi si at de hadde grit.

*

Spørsmålet mitt ble dermed: Hvordan kan du måle noe så uhåndgripelig? Noe som flere generasjoner med militærpsykologer har vært ute av stand til å regne ut? Noe som de mest vellykkede jeg hadde intervjuet sa at de kunne gjenkjenne når de så det, men som de ikke hadde noen forslag til hvordan jeg kunne teste direkte?

Jeg satte meg ned og gikk gjennom intervjunotatene mine. Og så begynte jeg å skrive ned spørsmål som fanget essensen, noen ganger ordrett, fra beskrivelsene av hva det betyr å ha grit.

Halvparten av spørsmålene gikk på standhaftighet. De spurte om hvorvidt «interessene dine forandrer seg fra et år til det neste» og graden av «besettelse du har følt for en bestemt idé eller et bestemt prosjekt over en kort periode og senere mistet interessen for».

Ut av dette kom Grit-testen – en test som, dersom du gjennomfører den helt ærlig, måler graden av grit du møter livet ditt med.

*

I juli 2004, på den andre dagen av Beast, satte 1218 West Point-kadetter seg ned for å ta Grit-testen.

Dagen før hadde kadettene tatt farvel med foreldrene sine (en avskjed West Point gir dem akkurat nitti sekunder til), fått hodene sine barbert (bare mennene), tatt de sivile klærne sine av og de berømte grå og hvite West Point-uniformene på, mottatt hjelmene sine, militærkoffertene sine og annet utstyr, og, selv om de, med urette, kanskje trodde de kunne det allerede, blitt instruert av en fjerdeårskadett i hvordan man står riktig på linje («Stå på linje med meg! Ikke på min linje, ikke over min linje, ikke bak min linje. Stå på linje med meg!»).

I begynnelsen undersøkte jeg hvordan gritmålene hang sammen med evne. Men vet du hva? Gritmålene hadde ingen sammenheng med helhetsskåren de hadde regnet ut med så stor møye under opptaksprosessen. Med andre ord fortalte en kadetts talent ingenting om hvor høy grad av grit vedkommende hadde, og vice versa.

Det å se på grit som noe annet enn talent stemte overens med Mike Matthews’ observasjoner fra flyvåpenutdannelsen, men jeg ble likevel veldig overrasket første gang jeg kom fram til dette selv. For hvorfor holdt ikke de talentfulle ut? Det er jo logisk å tenke seg at folk med talent skal bli værende og prøve så hardt de kan, fordi når de prøver, så blir resultatet så fenomenalt bra. På West Point, for eksempel, er det sånn blant kadettene som kom seg gjennom Beast at helhetsskåren er en fantastisk indikator for hver eneste av de ferdighetene det er essensielt å kunne der. Ikke bare forutsier den kadettenes akademiske resultater, den forutsier også karakterer for militær og fysisk form. [8]

Det er derfor det er så overraskende at talent ikke er en forutsetning for grit. I denne boka skal vi gå grundig inn på hvorfor det er sånn.

*

Den siste dagen av Beast hadde 71 kadetter falt fra.

Grit viste seg å være en overveldende pålitelig variabel for å kunne forutsi hvem som kom til å klare seg og ikke.

Året etter dro jeg tilbake til West Point for å gjennomføre den samme undersøkelsen. Denne gangen var det sekstito kadetter som falt fra under Beast, og igjen var det grit som forutsa hvem som kom til å klare seg.

Derimot hadde de som holdt ut og de som ikke gjorde det omtrent identisk helhetsskår. Jeg så litt nærmere på de individuelle komponentene som ligger til grunn for den enkelte helhetsskåren, og igjen fant jeg ingen forskjeller.

Så hva er det som skal til for å komme seg gjennom Beast?

Det er ikke resultatene dine fra nasjonale prøver, det er ikke karakterene dine fra videregående, ikke erfaringen du har som leder, og ikke ferdighetene dine på idrettsbanen.

Det er ikke helhetsskåren din heller.

Det som betyr noe, er om du har grit.

*

Har grit noen betydning utenfor West Point? For å finne ut dette så jeg meg om etter andre situasjoner som også er såpass krevende at mange faller fra. Jeg ønsket å vite om det bare var Beasts uvanlige barskhet som krevde grit, eller om det er sånn at grit generelt hjelper folk til å holde fast ved egne forpliktelser.

Det neste fagfeltet jeg gikk til for å teste grits kraft var salg, en bransje hvor man hver eneste dag, om ikke hver eneste time, blir avvist. Jeg ba hundrevis av menn og kvinner ved det samme fritidsboligutleieselskapet om å gjennomføre en rekke personlighetstester, inkludert Grit-testen. Seks måneder senere besøkte jeg det samme selskapet på ny, og oppdaget at 55 % av selgerne hadde sluttet. [9] Det viste seg at grit virkelig hadde forutsett hvem som kom til å bli værende og ikke. Videre var det ingen av de andre, målbare personlighetsegenskapene – inkludert utadvendthet, følelsesmessig stabilitet og pliktfølelse – som var like effektive som grit når det gjaldt å forutsi om folk ble værende i jobben.

Omtrent på samme tid fikk jeg en telefon fra det offentlige skolesystemet i Chicago. På samme måte som ved West Point, var forskerne der ivrige etter å lære mer om hvilke elever som kom til å gjennomføre videregående og ta avgangseksamen. Den våren gjennomførte tusener av elever i første klasse på videregående en forkortet utgave av Grit-testen, pluss et utvalg andre spørreskjemaer. Et år senere hadde 12 % av elevene strøket på eksamen. De elevene som sto på eksamen, hadde mer grit, og grit var en viktigere indikator enn hvorvidt elevene var opptatt av skolen, hvor pliktoppfyllende de jobbet med skolearbeidet, og hvor trygge de følte seg på skolen.

På samme måte fant jeg, i to større, amerikanske stikkprøver, at voksne med mer grit hadde større sannsynlighet for å komme lenger med høyere utdanning. Voksne som endte med å ta en MBA, en doktorgrad, bli lege eller jurist eller andre, lignende profesjoner, hadde mer grit enn dem som gikk ut etter bare fire år ved en høyere utdanningsinstitusjon [10] – og disse hadde på sin side mer grit enn folk som tok noen universitetsfag, men aldri noen grad. [11] Interessant nok viste det seg at voksne som tok en toårig høyere utdanning, scoret litt høyere på grit enn voksne som tok en fireårig utdanning. Først overrasket dette meg, men så fikk jeg vite at sluttprosenten på offentlige universiteter kan være så høy som 80 % [12]. Det betyr at studenter som trosser den slags odds, har spesielt mye grit.

Samtidig som jeg holdt på med dette, inngikk jeg et samarbeid med U.S. Army Special Forces, et tjenestefelt i den amerikanske hæren som utgjør en del av spesialstyrkene, består av soldater utdannet innen ukonvensjonell krigføring og spesialoperasjoner, og er bedre kjent under tilnavnet Green Berets. Dette er de aller best trente soldatene i det amerikanske forsvaret, som sendes ut på noen av de tøffeste og farligste oppdragene. Å skulle bli en del av Green Berets er en svært utmattende affære, som foregår over flere trinn. Det trinnet jeg undersøkte, kom etter en ni uker lang rekruttskole, fire uker med infanteritrening, tre uker med flyvåpentrening, og fire uker med et forberedende kurs i landnavigasjon. Alle disse innledende kursene er svært, svært tøffe, og på hvert nivå er det flere som ikke gjennomfører. Men utvelgelseskurset Special Forces Selection Course er enda tøffere. For å si det som generalkommandant James Parker, er det «der vi bestemmer hvem som får og hvem som ikke får» bli med videre til den siste fasen av Green Berets-treningen.

Dette kurset får Beast til å fremstå som rene sommerferien. Det er opp før morgengry, og aspirantene stopper ikke igjen før klokka er ni om kvelden. I tillegg til navigasjonsøvelser både på dagtid og om natten skal de gjennom gående og løpende marsjer på 6,5 kilometer og 9,5 kilometer, ofte med tretti kilo på ryggen, pluss en hinderløype som populært kalles «Nasty Nick», som inkluderer å svømme under vann med piggtråd, å gå på høye stokker, å klatre i tauvegg, og å henge fra horisontalt plasserte stiger.

Bare det å komme til utvelgelseskurset er en prestasjon i seg selv, men likevel trakk 42 % av dem jeg intervjuet seg frivillig før kurset var over. [13] Så hva kjennetegnet dem som ble værende? Grit.

Hva er det, bortsett fra grit, som kan forutse suksess innen det militære og innen utdanning og næringsliv? Når det gjelder salg, fant jeg ut at tidligere erfaring har noe å si – nybegynnere har lettere for å slutte enn de mer erfarne. I Chicagos skolevesen bidro bruk av en hjelpelærer til at flere sto på eksamen. Og for aspirantene til Green Berets er grunnleggende god, fysisk form før start en forutsetning.

Men på alle disse feltene så vi, da vi sammenlignet folk ut fra disse karakteristikkene, at grit fortsatt er en indikator på suksess. Uavhengig av spesifikke kjennetegn og fordeler som kan være til hjelp i enkelte av disse utfordrende sammenhengene, så er grit vesentlig for samtlige.

*

Det året jeg begynte på mastergraden min, kom det ut en dokumentar som het Spellbound. Filmen følger tre gutter og fem jenter i forberedelsene til og gjennomføringen av finalen i den nasjonale stavekonkurransen Scripps National Spelling Bee. For å komme til finalen – en adrenalinfylt tredagershendelse som går av stabelen hvert år i Washington DC og sendes direkte på TV-kanalen ESPN – må disse ungene først «stave seg forbi» tusenvis av andre fra hundrevis av skoler i hele landet. Det betyr at de må stave stadig vanskeligere ord uten en eneste feil, i runde etter runde, og først slå alle de andre elevene i klassen, deretter på trinnet, skolen, i distriktet og i landsdelen sin.

Spellbound fikk meg til å lure på følgende: I hvilken grad handler feilfri staving av ord som schottisch og cymograf om et usedvanlig verbalt talent, og i hvilken grad handler det om grit?

Jeg ringte til styrelederen for stavekonkurransen, en dynamisk dame (som selv er tidligere stavemester) ved navn Paige Kimble. Kimble var like nysgjerrig som meg på å vite mer om vinnernes psykologiske profil. Hun gikk med på å sende ut spørreskjemaer til alle de gjenværende 273 staverne [14] så snart de hadde kvalifisert seg til finalen, som skulle gå av stabelen flere måneder senere. I bytte mot et gavekort på 25 dollar fylte to tredjedeler av deltakerne ut spørreskjemaet og sendte det tilbake til meg. De eldste respondentene var femten år, som er den øvre aldersgrensen etter konkurransereglene, og de yngste var ikke mer enn sju.

I tillegg til å ta Grit-testen oppga stavedeltakerne hvor mye tid de brukte på å øve på staving. I gjennomsnitt øvde de mer enn en time hver dag på ukedager og mer enn to timer hver dag i helgene. Disse gjennomsnittene varierte en hel del; noen av deltakerne øvde omtrent ikke i det hele tatt, mens andre kunne øve så mye som ni timer hver lørdag!

Jeg tok separat kontakt med et underutvalg av staverne og gjennomførte en verbal intelligenstest på dem. Som gruppe utviste de usedvanlige verbale evner. Men de skåret relativt forskjellig; noen av dem hadde ekstremt høy skår, og andre var omtrent på gjennomsnittet for sin aldersgruppe.

Da ESPN sendte finalerundene i konkurransen, fulgte jeg med hele veien, helt til det avgjørende, spenningsfylte øyeblikket da 13 år gamle Anurag Kashyap stavet a-p-p-o-g-g-i-a-t-u-r-a (en musikalsk betegnelse for en slags ekstranote) riktig og ble mester.

Først da konkurransen var avgjort, analyserte jeg dataene mine.

Dette er hva jeg fant: Målingene av grit som var blitt gjennomført flere måneder før finalen, forutsa hvor godt de ulike stavedeltakerne kom til å gjøre det. For å si det enklere, så kom deltakerne med mer grit lenger i konkurransen. Og hvordan gjorde de det? Ved å øve mange flere timer, og også ved å delta i flere stavekonkurranser.

Så hva med talent? Verbal intelligens var også en indikator på om man ville komme lenger i konkurransen. Men det var ingen direkte sammenheng mellom verbal IQ og grit. Verbalt flinke stavere øvde ikke mer enn mindre flinke stavere, og de hadde heller ikke deltatt i flere konkurranser.

Dette skillet mellom grit og talent dukket opp igjen i en annen undersøkelse jeg gjennomførte med studenter på eliteuniversiteter som fremdeles var på bachelor-nivå. Hos dem var det faktisk sånn at det var et omvendt forhold mellom resultatene deres fra nasjonale prøver og grad av grit. [15] De studentene som hadde høyere score på nasjonale prøver, hadde i gjennomsnitt mindre grit enn sine medstudenter. Da jeg så dette i sammenheng med dataene jeg hadde samlet inn tidligere, ga det meg en fundamental innsikt som skulle ligge til grunn for arbeidet mitt i fortsettelsen: Potensialet vi har, er én ting. Hva vi gjør med det, er noe helt annet.