Marcelo Puglia

Brev til Victoria

Oversatt av Kaja Rindal Bakkejord

Marcelo Puglia

Brev til Victoria

Oversatt av Kaja Rindal Bakkejord

Dette er ikke en bok om livet,

og i hvert fall ikke om døden,

det er en bok om tiden.

Til Sofía og Leticia, som hver dag inspirerer meg

til å fortsette å leve, og som med sin barnlige klokskap lærer meg at det er enkelt å være lykkelig.

Til Ivonete, som klarer å henge med

tross alle mine sprell og innfall.

Til onkel Gustavo og tante Eli og min kusine Luciana

for at dere alltid er så oppmerksomme, ingenting ville

ha vært mulig uten dere.

Til pappa og min søster Silvia for at dere alltid er der.

Til Silvia Itkin for at du hadde troen på denne boka

selv før jeg fikk gitt deg sammendraget, til Jessica Brunstein for at du har vært så tålmodig med min ’portuñol’,

og til alle i Ediciones B.

Til mine nye venner i Argentina, María Carreras

og Fernando Tami; i Uruguay, Graciela Rodríguez,

Jorge Denevi, Jaime Clara, Sergio Puglia og Ramiro Amestoy,

til Vanessa Miller i Chile og Raúl Mendes i Puerto Rico.

Til mine gamle venner Cesar, Freddy, Alberto,

Patricio, Francisco, Mauro, Carlos, Esteban, som alle befinner seg langt hjemmefra på leting etter en bedre fremtid.

Til Julio Fuentes og Ariel, to eksepsjonelle mennesker

som hver dag inspirerer meg med sine livshistorier.

Til alle Victoriaene der ute som når dere leser denne boka, kanskje finner et svar som kan hjelpe dere med å komme over tapet av en dere var glad i.

KAPITTEL 1

Brev 1 – mandag 21. oktober 2013

Min lille Victoria, jeg vet du ikke husker meg, til tross for at vi møttes for noen år siden, men jeg er sikker på at moren din har fortalt mye om meg.

Jeg er Mauricio, faren din. Hyggelig å hilse på deg.

Jeg skulle gjerne ha skrevet til deg fra Paris, New York, ja, hvem vet, fra Midtøsten, der jeg er for å dekke en eller annen krig, eller de olympiske leker. I stedet skriver jeg fra laptopen jeg kjøpte for noen uker siden, med touchscreen – en nyvinning fra starten av dette århundret som kanskje er fullstendig avleggs når du leser disse brevene.

Hensikten med hvert enkelt av dem er at du får vite hvem jeg virkelig var og hvor høyt jeg elsket deg, enda så kort tid vi hadde sammen, og – hvorfor ikke – for å hjelpe deg og meg selv til å komme oss igjennom dette.

Dette er det første brevet, og hvis diagnosen legene har gitt meg blir stående, vil du få mange fler. Målet mitt er å skrive ett per dag, i hvert fall disse første ukene, da jeg har så mye å fortelle deg. Litt lenger frem i tid vet jeg det vil bli vanskeligere.

Hadde det vært opp til meg, skulle jeg ha skrevet til deg i en uke i strekk, uten stans, men tanken er at vi skal gjøre dette sammen, skritt for skritt.

Du fylte én måned 15. oktober. Dagen du ble født, var den lykkeligste og mest følelsesladde i hele mitt liv. Du vet sikkert nå at vi har bursdag på samme dag. Er det i det hele tatt mulig at et sånt sammentreff kan finne sted uten at det ligger en mening bak? Å se deg bli født, bli fylt av liv, var en opplevelse som ikke kan sammenlignes med noe. Ingen i hele verden burde gå glipp av det. Jeg skulle så gjerne ha opplevd det mange flere ganger, men det er det ikke tid til. Synd, for du kan ikke engang forestille deg hvor lykkelig jeg ville blitt over å gi deg et par småsøsken.

Moren din.

Kjemien mellom oss oppsto for lenge siden, den gangen jeg møtte henne og skjebnen ville det slik at hun skulle komme til å bli den viktigste kvinnen i mitt liv. Hun har jo tross alt gitt meg den vakreste lille babyen man kan tenke seg.

Vi bodde i samme blokk, i samme etasje, og fra vinduet mitt kunne jeg se henne døgnet rundt.

Se for deg en stor hestesko der leilighetene våre lå i hver sin ende. I midten, en luftlomme, under oss, sju etasjer. Jeg skal tegne det for deg slik at du får et klart bilde av hvordan det så ut.

Fra og med da jeg så henne første gangen, klarte jeg ikke å slutte å se på henne. Vi så på de samme TV-programmene, og ofte spiste vi middag sammen, i hver vår leilighet. Jeg så livet hennes utspille seg utenfor vinduet mitt som om det var en stumfilm, så det var det jeg kalte henne – ’stumfilmen min’.

Ut fra gjenskinnet av TV-bildet på veggen (TV-en sto med baksiden mot vinduet) kunne jeg se hva hun så på. På den måten kunne jeg følge med på de samme programmene, selv dem jeg ikke likte, bare for å kunne se dem sammen med henne. Det var min hemmelighet.

Jeg lo av det hun lo av, og de gangene moren din gråt mens hun så en trist film, hendte det at jeg også ble rørt. Jeg skjønte hva som var yndlingslaget hennes når hun ropte ’mååål!’. Når kvelden kom, ’gikk vi til sengs sammen’, og det må jeg innrømme var det kjipeste øyeblikket av dem alle, når vi gikk til hvert vårt rom, i hver vår leilighet. Det var sånn jeg ble forelsket, gjennom å leve meg inn i hennes liv i stillhet. Selv uten å ha vekslet et ord med henne eller hørt lyden av stemmen hennes, elsket jeg henne.

Victoria, du kan ikke engang tenke deg alt det jeg gjorde for å vinne hjertet hennes. Når jeg så at hun skulle ut, skyndte jeg meg ut på gangen for å kaste søpla, eller hva jeg ellers måtte ha tilgjengelig, i søppelkurven foran heisen. Mer enn én gang kastet jeg klærne jeg nettopp hadde hentet på vaskeriet eller varene fra supermarkedet (etter at hun hadde tatt heisen ned, tok jeg dem med meg inn igjen), bare for å kunne si ’hei, står til’. Hun svarte alltid med et smil som satte meg fullstendig ut (noe hun fremdeles gjør, selv om jeg nå snakker om det i fortid).

Jeg var som lykkeligst de gangene jeg traff henne i heisen, når jeg fikk mulighet til å betrakte skjønnheten hennes uten at det var en glassrute mellom oss. Det var imidlertid noe foruroligende ved det også: Hvordan skulle hun, som var så vakker, kunne bli interessert i meg? Med ett var det ikke bare et vindu som skilte oss, men glasset i et utstillingsvindu. Jeg så på henne som om hun var en juvel jeg aldri kunne få.

’Hvordan startet det hele?’ spør du deg sikkert. Jeg bodde jo alene på den tiden, og – noe som var langt verre – jeg følte meg også alene. Kanskje (men forhåpentligvis ikke) vil du òg en dag lære deg forskjellen på det å være alene og å føle seg alene. Jeg hadde drøssevis av mennesker rundt meg, men jeg hadde ikke moren din, og det fikk meg til å føle meg alene, og tom. Jeg trengte ingen andre, ingen flyktige eventyr, jeg trengte henne, jeg visste at hun var kvinnen i mitt liv, så jeg måtte gjøre noe.

En kveld, etter å ha kastet en mengde klær og varer fra supermarkedet i søppelkurven ved heisen, tok jeg mot til meg og ringte på dørtelefonen hennes. Det ringte én gang, to, den tredje gangen svarte hun (jeg kunne se henne).

«Hei, jeg er Mauricio, naboen din.»

Du må ikke tro at jeg ble særlig godt mottatt med den vanvittige ideen min om å invitere henne på en is midt på blanke vinteren, klokka elleve om kvelden og med en temperatur på under ti grader ute. Men jeg ga ikke opp. Hadde jeg gjort det, ville du ikke ha sittet og lest dette brevet. Ved neste mulighet ventet jeg til hun hadde gått inn i heisen, og idet dørene var i ferd med å lukkes, skyndte jeg meg inn. Hun ble så vettskremt at hun skvatt! Trodde sikkert jeg var en av disse gale naboene man ser på film som gjør livet uutholdelig for den stakkars hovedpersonen.

Er det mulig å imponere en kvinne i løpet av åtte etasjer? Victoria, i dag kan jeg fortelle deg at det er det, denne naboen som i dag er faren din, han klarte det.

«Hei, skremte jeg deg?»

Hun var blekere enn vanlig (og til vanlig var hun nesten gjennomsiktig).

«Kan jeg få invitere deg med på noe?»

«Nok en is midt på vinteren?»

Jeg rødmet, men fortsatte.

«Musikk.»

«Musikk?» spurte hun nysgjerrig.

«Hva liker du?»

«Jeg er altetende, jeg liker det meste, men spesielt åtti- og nittitallet. Alt fra Bruce Springsteen til Simply Red, han har konsert nå på lørdag …»

«Det var nettopp den jeg ville invitere deg med på.»

«Tuller du?»

«Jeg har to billetter, og du blir med meg.»

Det funket, og lørdagen etter ga vi hverandre vårt første kyss til Holding back the years. Søk den opp på YouTube, og om du vil, kan du si til moren din at jeg dediserer den til henne.

Jeg skal betro deg noe det tok meg måneder å fortelle Gabriela: Jeg hadde verken billetter eller penger (jeg hadde egentlig tenkt å invitere henne med på en bar med levende musikk rett ved der vi bodde). Jeg fikk lånt penger av en kompis, som han fikk tilbake på avbetaling etterpå. Jeg måtte jo selvsagt også betale for taxien, restauranten, blomstene og kortet der det sto: ’Takk for den mest fantastiske dagen i mitt liv’.

Det var verdt det, det er takket være den konserten, og det kysset, at du er her i dag.

Jeg fortsetter i morgen, dere kommer snart hjem, og jeg vil ikke at hun skal vite om disse brevene, ikke ennå.

Glad i deg.

♥

NOTIWEB, PORTALEN

Fire uker etter at Victoria kom til verden, fikk Mauricio en begredelig nyhet: Han var en del av en gruppe ansatte ved Notiweb, en digital nyhetsportal, som var blitt oppsagt, ja, faktisk hadde over halvparten av redaksjonen fått sparken. Han, som vanligvis var blant de første som kom, og de siste som dro hjem, var blitt overrasket over at nøkkelkortet hans ikke lenger virket i inngangen til den imponerende og moderne trettiseksetasjes bygningen. Snart kom flere kolleger til. Da klokka var ni på morgenen, var det over tretti av dem. I tolvtiden kom omsider en av direktørene ned og holdt et improvisert møte i inngangshallen. Det de alle hadde hatt mistanke om, ble endelig bekreftet. De var satt på gata. Bedriften var ikke lenger levedyktig i dette dystre året mediebransjen var inne i.

Alle ville motta den lovfestede sluttpakken og helseforsikring i seks måneder. De som hadde vært i bedriften i mer enn fem år, ville få to måneders lønn i tillegg.

Direktøren som ga dem den triste nyheten, kunne fortelle at også han selv hadde fått sparken, noe som var til en slags trøst for de fleste – kuttene var større enn noen hadde forestilt seg.

Mauricio ble slått helt ut. Tristheten og uroen hans gikk lenger enn bare det faktum at han hadde mistet jobben, inntekten og forutsigbarheten. Det handlet også om at han ikke lenger var en del av det stedet som de fem siste årene hadde vært som et hjem for ham, at han ikke lenger skulle treffe venner og arbeidskolleger, at livet slik han kjente det, ikke skulle være mer. Han var et vanedyr, som alle andre.

Han betvilte ikke talentet sitt og visste han ville klare å finne seg en ny jobb innen få måneder, men det at han hadde en nyfødt datter, ga ham panikk. Han regnet ut at han med det han nå ville få fra firmaet, ville kunne leve greit i et sted mellom seks måneder og et år. Han ville måtte begynne å markedsføre seg selv nå med det samme for at disse pengene ikke skulle forsvinne for øynene på ham, og slik at han fikk spart opp så mye han kunne til den lille rosa bylten som ventet på ham hjemme.

Gabriela, kona hans, jobbet i et reklamebyrå og tjente bra, et særdeles viktig tilskudd til familiebudsjettet, men nå ville hun være i mammapermisjon i minst fire måneder, noe som kunne sammenlignes med å jobbe overtid uten kompensasjon.

Før han dro hjem – før lunsjtid for første gang på lenge – dro han innom legen for å få prøvesvarene fra den årlige legesjekken han var pålagt å ta gjennom jobben. Han hadde alltid holdt seg på behørig avstand fra leger, sykehus og medisiner, men ettersom denne legesjekken var en forutsetning for at han skulle kunne fortsette å jobbe, protesterte han ikke, og tok turen dit uten å legge særlig mye i det. Når alt kom til alt, hadde det jo gått greit, i hvert fall de siste fire årskontrollene han hadde vært på. Den siste tiden hadde han imidlertid vært plaget med hodepine og svimmelhet, noe som hadde fått legen til å rekvirere en MR-undersøkelse – unødvendig, syntes han selv, men han gikk med på det. Det var sikkert bare ørebetennelse. Moren hans hadde også hatt det en gang.

I en alder av førti var Mauricio litt ute av form og lå kanskje en sju–åtte, muligens ti kilo over sin idealvekt. Han hadde pleid å melde seg inn på treningssenteret hver gang han hadde sett seg selv i speilet i bar overkropp og blitt skremt, noe som vanligvis skjedde i desember (først og fremst de siste fem årene). Ettersom han var naturlig muskuløs, tok det bare et par–tre måneder før han var i form igjen og kunne vise frem noen muskler som fremkalte misunnelse hos enkelte menn og beundring hos en hel del kvinner. Med sine én meter og åtti på strømpelesten forsøkte han å passe på at vekta ikke passerte nitti kilo, og som regel klarte han å unngå det, til tross for at han hadde dårlig med tid til å trene.

Utenfor inngangen til Notiweb-bygningen tok han farvel med kollegene sine. Han utvekslet telefonnummer med kolleger han hadde sett mange ganger, men sjelden snakket med, og de avtalte å ringes og gi beskjed hvis det fantes mediehus som var interessert i å ansette nye folk. Ingen kom imidlertid til å ringe, han visste det bare var et ritual som føltes godt der og da, men som aldri ville føre til noe.

På jobben var alle venner med hverandre, ja, bestevenner, helt til man sluttet og oppdaget at vennskapet kun var basert på den profesjonelle kontakten, og nærheten man følte til hverandre, opphørte.

De fleste av kollegene skulle Mauricio aldri se igjen.

DOMMEN

Det var den samme klinikken han hadde vært på de forrige gangene han hadde vært til sjekk, den samme prosedyren, de samme legene og sykepleierne.

Tredemølla var skiftet ut, denne så mye mer moderne ut enn den forrige. Og det var som om de uendelige ti minuttene med gange gikk unna mye raskere enn tidligere. Masse lys, knapper og tall … og en idiot som gikk der og slet og svettet som en annen slave: Mauricio Marrat. Den samme gamle testen, et stempel, tommel opp og så var det bare å fortsette livet som før. Under MR-undersøkelsen følte han seg virkelig utilpass, han var ikke skapt for å ligge slik, fastbundet og urørlig. ’Jeg vil ikke begraves’, sa han til dem, ’jeg klarer ikke tanken på å ligge der helt stille i en kiste, kremér meg heller.’

To uker senere var han tilbake på venterommet på klinikken, der han bladde igjennom to blader og en avis. På TV-en gikk et program med siste nytt fra underholdningsverdenen, og en kokk vakrere enn Angelina Jolie viste hvordan man laget tomatsaus med sopp. Han passerte nivå 308 i Candy Crush og feiret med et diskré ’yes’. Sekretæren kalte ham inn etter nesten førti minutters venting.

Han gikk inn den hvite døra uten den minste idé om at livet hans fra det øyeblikket av ville være forandret for alltid.

Doktor Nápoli satt i den enorme lenestolen sin i brunt skinn og så mest ut som en guttunge som lekte at han var lege. Det var ikke det at svingstolen eller lenestolen hans var så store, det var bare det at han var så veldig liten. Noen dverg var han ikke, men han hadde ganske sikkert hatt vekstproblemer i oppveksten. Denne gangen var den lille mannen ledsaget av to leger som så ut som bodybuildere, klare til å gripe inn ved et eventuelt problem.

Det ble gjort uten bedøvelse, ’så kort og så brutalt’, tenkte Mauricio flere timer senere.

Ettersom nevrologi ikke var doktor Nápolis spesialfelt, var det doktor Cohen alene som fikk æren av å få fortelle Mauricio at han hadde en uhelbredelig svulst på hjernen og i beste fall hadde seks måneder igjen å leve. Den andre legen, som han aldri skulle få vite hva het, eller så var det bare at han hadde glemt det, holdt seg til å informere ham om (den nærmest ikke-eksisterende) muligheten for at Mauricio ville få dø en verdig og smertefri død.

Det var i denne typen situasjoner man innså at problemene man trodde man hadde, i realiteten var bitte små, nærmest latterlige sett i forhold til vissheten om at man skulle dø – ikke en eller annen dag, men om noen måneder.

For to timer siden var han frisk og sunn, tenkte på å skaffe seg ny jobb, ja, han hadde til og med planlagt å åpne sin egen nyhetsside på nettet, reise med Gabriela og Victoria … Der og da reiste bekymringene hans, uten mellomlandinger, fra arbeidsledighet til døden, og det var da, mens hjertet hans banket fortere og fortere, at alt mørknet rundt ham og han besvimte.

Han våknet på et hvitt rom og trodde at han var død, og hvis det var tilfellet, så føltes alt mye roligere enn han hadde forestilt seg. Han håpet at han snart ville våkne fra marerittet, men sykepleieren dro ham tilbake inn i den brutale virkeligheten.

Et glass sukkervann, og så ble han sendt hjem.

Uten retning, uten planer og nærmest uten det livet han hadde hatt da han kom.

Det var ikke samme mann som forlot klinikken, forvandlingen var umiddelbar. Fra det øyeblikket, med dødsdommen i hånda, tok Mauricio Marrat fatt på den første dagen av den korte tiden han hadde igjen å leve.

♥

Brev 2 – tirsdag 22. oktober 2013

God morgen, Victoria! Nå vet jeg jo ikke om du leser dette brevet en vårmorgen eller en kald vinterkveld. Jeg kan heller ikke vite når moren din kommer til å gi deg det: om det blir når du er åtte, ti eller kanskje tretten eller femten år gammel. Men én ting er jeg sikker på, for hver gang du leser disse brevene, vil de få en helt ny betydning, alt etter hvor gammel du er.

For meg er det litt mer komplisert, i det ene øyeblikket skriver jeg til ei lita jente, andre ganger til en tenåring eller til og med til en kvinne som med kritisk blikk analyserer hvert ord skrevet av denne ukjente fyren som er ansvarlig for femti prosent av din eksistens her på jorda.

Jeg har ennå ikke turt å fortelle moren din om mitt lille ’problem’. Vi spiste frokost, hun med deg i armene, jeg ga dere begge et kyss og gikk ut uten å ha noe sted å gå. I går ble bekymringen min over å være uten arbeid i løpet av noen sekunder erstattet av det faktum at jeg bare har seks måneder igjen (ifølge legene kan jeg, hvis jeg er heldig, få sju), noe som ikke er nok til å se deg gå eller si ’pappa’.

Jeg betraktet dere mens dere sov, dere er helt like, selv om noen sier du er prikk lik meg. Det er lenge til det går an å få et hint om hvordan du kommer til å se ut når du blir stor, men jeg ville elsket det om du lignet på moren din. Med sine trettifem år er hun fortsatt like slående vakker, de store øynene, den perfekte nesa … du kan jo alt se henne selv, se hvilken skjønnhet mammaen din er.

Jeg lovte å ikke skjule noe for deg, det ville det jo ikke være noe poeng i. Hvorfor skulle jeg det? Hva skulle jeg ha beskyttet deg mot? Jeg vil at du skal vite hvem jeg var, det vil være en måte for deg å forstå hvorfor du er som du er på. Jeg håper at dette ’som du er’ innebærer at du er følsom, kjærlig, en som ubetinget elsker livet og lykken, dette lille ordet du vil finne både titt og ofte i disse brevene.

Under svangerskapet syntes moren din jeg var kald og distansert, at jeg ikke involverte meg i denne magiske tiden. Det kunne ikke ha vært lenger fra sannheten. Jeg ville bare ikke ’selge skinnet før bjørnen var skutt’, jeg var livredd for at noe skulle gå galt, ikke spør meg hvorfor, jeg har alltid vært litt rar når det gjelder sånt, ’fatalistisk’ er vel kanskje ordet.

Men det var verdt det, du var helt perfekt, jeg holdt deg i armene mine og rørte ved hver og én av de små fingrene og tærne dine, neseborene, ørene (det var to av dem, puh), alt var der. Du var perfeksjon for meg, og jeg gråt av lettelse, av glede og av takknemlighet.

Apropos takknemlighet – alt etter hvilken alder du nå er i, så har moren din kanskje fortalt deg at jeg ikke var spesielt troende, og da tenker jeg på det spirituelle. Ikke korsfest meg på grunn av det (jeg og de dårlige vitsene mine, jeg kan bare ikke la være). Jeg ble døpt, gikk til min første nattverd, jeg gikk til og med på en religiøs skole, men mitt forhold til Gud, i hvert fall slik han blir beskrevet og forkynt, stopper der. Jeg vet ikke akkurat når jeg sluttet å tro på Adam og Eva, på eventyret om at Gud skapte alle de små dyrene og blomstene, på at Maria ikke ble gravid med Josef, jeg husker ikke disse tingene engang … Jeg vet bare at jeg på et tidspunkt ble et mer rasjonelt menneske, og det er jeg den dag i dag. Jeg anser meg ikke som ateist, og i hvert fall ikke agnostiker, det er simpelthen min måte å være på og å se verden på.

Jeg tror på Jesus som en historisk skikkelse, men vet samtidig at Kirken trengte en helt for å kunne overleve, så der har du vår Frelser. Med eller uten mirakler er han en unik personlighet som selv om det kan virke selvmotsigende, er med meg i form av medaljongen jeg har rundt halsen. Han var en godhetens revolusjonær, og det er mer enn nok til å gjøre seg fortjent til min beundring.

Alle disse pedofile prestene, pastorene som raner folk, og de som bruker den religiøse intoleransen som påskudd til å drepe uskyldige – kanskje var det alt dette som tok fra meg den troskyldigheten som ville vært nødvendig skulle jeg ha viet meg til noen som helst religion. Men jeg tror på mange ting, som for eksempel det å tenke positivt, på at hvis vi vil noe, så får vi det til. Med sinnet er vi i stand til å forandre verden.

Jeg foretrekker å ta kontakt med dette vesenet som former universet, uten noe mellomledd. Frem til nå har det fungert bra, men det ser ut til at kommunikasjonen mellom oss sviktet på et eller annet tidspunkt.

Se for deg at livet er delt inn i ulike radiokanaler. Du har den med de søvndrukne morgenprogrammene, den med den hektiske formiddagssendingen, den rolige og intime kveldssendingen … Så har du den melankolske, den som minner deg om en bestemt solnedgang … den triste, den som er fylt av håp, den lystige og så videre, og så videre. Det er bare å konsentrere seg, stille seg inn på riktig kanal og overbevise hjernen om at de dårlige eller negative tingene etter hvert ender opp som rene erfaringer som gjør deg akkurat så vis at du ikke gjør de samme feilene igjen. Det er bare å gjøre et nytt søk og skifte kanal.

Livet er en uendelig gjentakelse av gode og dårlige opplevelser, og det er opp til deg å skille dem fra hverandre og lære av dem. Jeg håper du leser dette brevet etter at du er fylt tretti, hvis ikke er jeg redd du ikke har rukket å lære noe ennå. Selv fant jeg ut alt dette for kort tid siden. Evnen til å skifte kanal på riktig tidspunkt er det som gjennom hele livet har gjort meg til en lykkelig person (selvsagt har det vært direkte vanskelige øyeblikk, som jeg vil fortelle deg om i andre brev).

For to dager siden var jeg klar til å gå over fra «Radio Arbeidsløs» til «Radio Arbeidshest».

I dag prøver jeg å skifte over fra «Radio Enden på visa», men – og det er ingen grunn til å holde noe skjult for deg – det er tungt å vite at «Radio Livet» for min del kun vil bli værende på lufta noen måneder til. Jeg skal forsøke å utnytte hvert sekund jeg har sammen med dere til det fulle og gjøre alt dette til noe positivt. Hvem vet, kanskje tar jeg helt feil. Kanskje denne tunnelen de prater om, virkelig eksisterer.

Jeg fortsetter i morgen, vennen, laptopen er snart tom for batteri og duene her på plassen begynner å skremme meg. Hitchcock ville ha vært euforisk hvis han hadde sett det scenarioet som omgir meg akkurat nå. Jeg vil fortelle moren din at jeg dro tidlig fra jobb (og dermed lyve, noe du aldri må gjøre, vær så snill), og på den måten får jeg vært enda litt mer sammen med dere.

Jeg må finne en måte å fortelle henne sannheten på, det blir vanskeligere for hver dag som går uten at jeg har sagt noe til henne.

Jeg digger deg.

♥

CARLOS, KOMPISEN

«Jeg har to nyheter, en grusom og en som er enda verre. Hvilken vil du høre først?»

Med en håndbevegelse ba Carlos ham om å vente et øyeblikk mens han snakket i mobiltelefonen med en av forfatterne sine, som var midt i en alvorlig skrivesperre.

Kontoret til Carlos Montavani var moderne uten å virke luksuriøst. Det hvite som gikk igjen i det meste, minnet Mauricio om klinikken til doktor Nápoli. På ny skulle han ønske det hele var et mareritt. Han lukket øynene og åpnet dem raskt igjen. Alt var der fortsatt, og det var virkelig.

Forlaget satset for tiden på nye forfattere. Konkurransen var beinhard, men Carlos var kreativ og hadde evnen til å overvinne vanskelighetene i et krevende marked. To forfattere hadde solgt mer enn femti tusen eksemplarer av sin siste bok, noe som nå til dags var en bragd for et middels stort forlag. Mauricio visste at det ikke gikk særlig bra for dem. Det var som med svalene, ’én forfatter gjør intet forlag’.

De hadde kjent hverandre siden videregående, og de hadde studert journalistikk sammen. Skjebnen hadde villet det slik at de ikke bare skulle havne på samme fakultet, men også i samme klasse. Tiden gikk, og nå hadde de vært venner i tjue år. Selv om begge var journalister, hadde Mauricio alltid foretrukket å skrive, å formidle det han følte med ord, det han trodde folk trengte og ønsket å lese.

Carlos var mer av den intellektuelle typen. Da han innså at talentet hans var begrenset, og at han med litt hell kanskje kunne bli en god revisor, bestemte han seg for å starte sin egen bedrift, men uten å fjerne seg fra tekstbransjen. Han omtalte seg selv som den siste ungkar – ved fylte førti var det harde og taleføre hjertet til denne mannen på to meter fordelt på et hundre og tjue generøse kilo ennå ikke blitt kapret av noen kvinne.

«Hvordan går det med guddatteren min?»

«Hun venter på å bli døpt.»

«Beklager, men det går i ett her, jeg har vært to uker på bokmessa i Frankfurt, og om et par måneder drar jeg til Paraty. Men sett en dato og si meg når jeg skal komme, så skal jeg være der og gi mitt ’ja’.»

«Din tulling, det er en dåp, ikke en vielse.»

«Samme kan det være, jeg kommer.»

«Victoria er nydelig», sa Mauricio, fullstendig nedslått.

«Som du henger med hodet, da, dette er ikke den mannen som hadde som sitt største ønske å bli far.»

I Mauricios blikk var det lett å oppfatte at noe overhodet ikke var som det skulle. Carlos la merke til at noe var annerledes denne gangen, og dette ’annerledes’ betydde ’noe alvorlig’.

«Hva har hendt?»

«Vil du ha den dårlige nyheten eller den som er enda verre?»

«Er det så ille?» spurte han mens han fortsatte å rydde i papirene som fylte nærmest hele skrivebordet hans.

«Du får velge.»

«Den dårlige.»

«Jeg har fått sparken.»

Carlos la fra seg det han holdt på med.

«Du verden, det er virkelig en dårlig nyhet. Jeg kunne tenke meg at noe sånt kunne skje, det går rykter. Jeg har hørt om andre mediebedrifter som har måttet si opp folk, deler av Mol-redaksjonen, og hele produksjonen til dette kjendisrealityshowet på kanal 6 har måttet gå.»

«Da er jeg i det minste ikke den eneste arbeidsledige journalisten her i landet.»

Det var mer sinne enn resignasjon Carlos kunne høre i vennens stemme, og noe enda verre var utvilsomt i gjære. Han tenkte over hva det kunne være, alt fra at Gabriela hadde vært utro til at en DNA-test hadde vist at Victoria ikke var datteren hans.

Han tok av seg brillene og spurte:

«Og den som var enda verre? Om det da finnes en dårligere nyhet enn å ha blitt arbeidsledig med en nyfødt datter hjemme.»

Mauricio tok en slurk av Coca Cola Zeroen, eller ’svart-colaen’ som han kalte den, tok frem en KitKat, hans store last i livet, og akkurat slik doktor Nápoli hadde gjort, fortalte han alt uten bedøvelse.

«Jo, det er en ting som er verre, jeg skal dø om seks måneder.»

Carlos så på ham uten å si et ord. Stillheten ble brutt av hans egen lattersalve. Han ventet på at Mauricio skulle avsløre hva det virkelig var som hadde hendt som var verre enn å miste jobben.

«Med det triste trynet der klarte du nesten å lure meg. Nå, fortell, hvilken nyhet var det som var enda verre.»

Før han bekreftet at det var dette som var den verste nyheten, tok han en bit av KitKaten, så en slurk av svart-colaen før han spurte seg om det fantes noen bedre kombinasjon her i verden.

«Jeg har seks måneder igjen å leve, jeg skal dø», sa han uanfektet.

Ansiktsuttrykket til Carlos forandret seg. Hvis dette skulle være en vits, var det uten tvil en skikkelig dårlig en. En av egenskapene han beundret mest hos Mauricio og en av grunnene til at de hadde vært uatskillelige i alle disse årene, var humoren hans. Det var Mauricio som med sin spøkefuglmentalitet hadde reddet ham fra mange av livets mest trøblete stunder. Mer enn én gang hadde han spurt ham hvorfor han ikke skrev for teater eller komedier på TV, der ville han sikkert gjort det veldig bra, tekstene hans ville blitt en suksess, fremfor alt fordi det sto så dårlig til med kvaliteten på skjermen nå til dags. Mauricio hadde timing, selve nøkkelen til hvordan man unngikk å måtte ty til dårlige vitser eller kjedsommelige gjentakelser.

Mauricio brøt sammen og begynte å gråte. Han prøvde å si noe, men klarte det ikke. Det var ikke bare tårer, det var en hjerteskjærende gråt som Carlos aldri før hadde vært vitne til. Han holdt rundt ham, og de ble sittende slik, uten å slippe taket, i to–tre minutter, utvilsomt de lengste minuttene de hadde opplevd noensinne.

Denne herlige fyren som alle var så glad i, han som levde hvert minutt av livet like intenst; den fyren som hadde båret ham hjem i armene etter mang en fyllekule (til tross for den kolossale vekten), skulle nå dø. En del av ham selv ville også følge med.

«Men hvordan? Hva har skjedd? Hva gjør du nå?» spurte han mens han tørket tårene og fremdeles ikke kunne tro det som skjedde.

Mauricio sluttet å gråte, dro hendene gjennom håret og svarte:

«Hva kan jeg gjøre? Når jeg går ut herfra, går jeg og kjøper meg en hel eske med KitKat og tre liter svart-cola.»

De lo begge to. Å le var alltid bedre enn å gråte.

♥

Brev 3 – onsdag 23. oktober 2013

God morgen, jenta mi. Jeg benytter sjansen til å skrive nå som du og mamma er ute en tur.

Dere er på vei til barnelegen for å se til at alt er som det skal: vekten din, høyden, temperaturen, ja, til og med fargen din, for ifølge mammaen din er du litt ’gulaktig’. Jeg håper bare at du ikke blir grønn, eller blå med rosa striper …

Jeg var innom Carlos i dag, på forlaget. Han er en fyr jeg ikke skal fortelle deg så mye om, for du kommer til å kunne se ham med dine egne øyne, han vil være like til stede i livet ditt som jeg gjerne skulle ha vært. Vi ble kjent med hverandre for mange år siden, og vi vil følge hverandre til veis ende, i hvert fall var det det han lovte meg i dag mens han gråt mer enn du har gjort hele den siste uka til sammen (det er satt rekord i gråting rundt her i det siste). Han kommer til å hjelpe deg masse. Carlos har alltid vært den som har klart å dytte litt vett inn i skallen på meg, jeg hadde nok fortsatt sittet fast i de fikse ’sekstitallsjournalistideene’ mine hadde det ikke vært for denne bamsen som jeg er så glad i.

Jeg skal innrømme for deg her og nå at jeg er en drømmer.

Hva er så en drømmer?

Se for deg en person som tror at alt er mulig, at drømmene kan bli til virkelighet bare man tror på dem, denne personen er meg.

Og ikke forveksle drømmer med optimist, for i tillegg til å være optimistisk kjemper også drømmeren for å gjøre drømmene sine til virkelighet, mens optimisten tror at alt vil ordne seg uten nødvendigvis å strekke seg etter det han eller hun tror på.

Det er utrolig, Victoria, jeg er ofte blitt overrasket over min egen enestående evne til å oppnå det jeg ønsker meg. Jeg hadde en fantastisk mor, bestemoren din ville elsket å bli kjent med deg, jeg kan ikke engang forestille meg hvordan hun ville reagert om hun fikk holde en så skjønn liten baby som deg i armene sine. Doña Beatriz fikk aldri se meg som en fullvoksen mann, hun døde da jeg var fjorten år gammel, en alder som for de fleste ikke representerer den enkleste fasen i livet. For meg ble den enda tyngre.

Jeg startet altså med å skrive om drømmer og endte opp med å snakke om bestemoren din. Av en eller annen grunn så jeg for meg at du sikkert ville komme til å spørre deg hvorfor jeg ikke gjorde noe for å hindre hennes eller min egen død hvis det var sånn at jeg hadde en slik evne til å oppnå det jeg drømte om. Det var i hvert fall ikke fordi jeg ikke drømte om en fremtid som hun var en del av. Jeg ser nå at de tingene jeg drømte om, nesten alltid ble til virkelighet, mens det jeg vil kalle ’skjebnen’, det som alt er bestemt, det går det ikke an å gjøre noe med.

Seks år gammel drømte jeg om å bli journalist. Jeg holdt en tresleiv opp foran meg og kommenterte oppdiktede fotballkamper fulle av eventyrlige scoringer. Jeg gikk og la meg med min gamle Spika-radio, en uforglemmelig gave jeg hadde fått av min bestemor, men i motsetning til de fleste andre barna, som brukte den til å høre på musikk, brukte jeg den til å høre på nyhetssendinger og sportsprogrammer.

Jeg drømte, strakte meg etter drømmene mine og oppnådde dem. Jeg hadde en og annen kjæreste, men ingen av forholdene varte særlig lenge, maks seks måneder, og så var jeg lei. De jeg ikke gikk lei av, hadde det med å rømme sin vei uten å etterlate seg spor, helt til moren din en dag forførte meg og tok med seg hjertet mitt. For tok det med seg gjorde hun, og beholdt det, og nå vil det aldri tilhøre noen andre. Jeg drømte om en kjærlighet av det slaget, jeg fant den, og jeg fikk den (jeg skal ikke nekte for at Simply Red hjalp til). Jeg drømte også om deg, jeg har alltid ønsket meg barn (jo flere, jo bedre), og her er du, sterk og vakker.

Dette huset, dette gjesterommet som jeg har gjort om til kontor, var også en drøm. Da vi var på leting etter et sted å bo, var vi på flere titall visninger, men ingen av boligene vi var i, hadde dette spesielle vi ønsket oss, helt til vi en søndag morgen så annonsen. Vi skulle egentlig ikke dra, vi var i gang med å kjøpe en kjedelig og kald leilighet i sentrum av byen, men et eller annet, som jeg kan kalle instinkt, eller hvem vet, skjebnen, tok oss med hit. Med det samme vi kom rundt hjørnet, visste mamma og jeg at dette var stedet der vi skulle bo for bestandig, vi så på hverandre, og den dag i dag er jeg sikker på at vi begge samtidig så for oss deg der du løp rundt i disse gatene under trærne. Da vi kom inn i dette huset første gang, var det allerede hjemmet vårt. Nok en drøm som var gått i oppfyllelse.

Å drømme er å tro. Jeg vil gjerne at du også tror at alt er mulig. Det rare med alt dette er at noe jeg alltid har gjentatt for meg selv, nå har vendt seg mot meg: ’Det viktigste er å ha god helse, alt det andre ordner seg’. Det er så sant som det kan bli, Victoria, det finnes en løsning på absolutt, absolutt alt her i livet, unntatt døden.

Jeg har alltid vært en sånn type drømmer, han som sier at ’alt er bra’, ’ikke bekymre deg, det kommer til å gå seg til’. Ikke fordi jeg var verdens mest optimistiske mann, men fordi jeg ser på livet som en juvel vi er blitt tildelt, en premie for å være førstemann i denne vanvittige konkurransen mot millioner av andre sædceller (spør moren din hva det er for noe, og med det samme du er i gang, stiller du henne dette klassiske spørsmålet: Hvor kommer babyene fra? Det slipper jeg i det minste unna).

Jeg har alltid elsket livet, å kjenne lukten av vått gress en regnvåt søndag, duften av nylaget tomatsaus, å ta i varm sand og kjenne forskjellen mellom den og det kalde sjøvannet. Jeg elsker de små detaljene som kan virke latterlige, men som vi, når vi tenker på dem med hjertet, finner ut at er det som betyr alt, det som gjør livet spesielt. Om vi ikke legger merke til dem, ikke evner å nyte dem, blir alt grått og trist.

Victoria, sett pris på alt som omgir deg, enten det er lite eller stort, lykken er inni deg (nå føler jeg meg som Mester Yoda). Stjernene som glitrer på himmelen, gjør deg lykkelig, ikke bare fordi de eksisterer, men fordi du kan se dem.

Det ringer på døra, moren din har glemt nøklene igjen. Jeg stikker ut for å gi deg et kyss, det er bare så synd at du ikke vil huske hvordan jeg holder deg tett inntil meg, den kjærlige måten jeg betrakter deg på.

Noe som vil skje om få sekunder …

’Jeg kommer, jeg kommer! For noen utålmodige damer!’

Glad i deg.

♥