Kim Van Alkemade

Den foreldreløse jenta

Til minne om min bestefar, Victor Berger,

«barnehjemmets mest effektive gutt.»

Kapittel 1

Rachel Rabinowitz lå på sin provisoriske seng av sammenbrettede aviser under kjøkkenbordet og så på morens nakne føtter som subbet bort mot vasken. Hun hørte at det ble fylt vann i kjelen og så moren løfte seg opp på tærne for å putte en mynt på gassmåleren. En fyrstikk ble tent, så fulgte den hvesende lyden fra gassblusset og deretter lyden fra flammen. Moren kom tilbake, forbi bordet, og Rachel strakte ut hånden og trev fatt i kanten på nattkjolen hennes.

«Våken allerede, min lille apekatt?» Visha bøyde seg ned, og det mørke, krøllete håret danset rundt hodet hennes. Rachel nikket og så opp med våkne, ivrige øyne. «Du blir liggende til de losjerende er gått på jobb, ikke sant? Du vet at jeg blir nervøs når det er for mange mennesker på kjøkkenet.»

Rachel skjøv frem underleppen. Visha stivnet. Det var måneder siden sist, men hun var fremdeles redd for å provosere frem et av datterens raserianfall. Rachel smilte. «Ja, mamma, jeg skal gjøre det.»

Visha slapp pusten lettet. «Flink pike.» Hun rettet ryggen og banket hardt to ganger på døren inn til stuen, ventet til hun hørte de losjerendes dempede stemmer som ga beskjed om at de var våkne, og gikk så gjennom kjøkkenet og ut av leiligheten og bort gjennom gangen utenfor, mot toalettet. Hun håpet inderlig at problemene med Rachel virkelig var over.

Det hadde startet med kolikken, men det kunne hun selvfølgelig ikke gi barnet skylden for, selv om Harry hadde gjort det. Babyen hadde skreket og skreket, halve natten, og det eneste som hadde fått skrikingen til å roe seg, var å bære henne rundt i kjøkkenet og vugge henne i armene. Hvilket Visha hadde gjort for ikke å ødelegge nattesøvnen fullstendig for naboene. De hadde ikke kunnet ta inn losjerende på den tiden – hvem ville vel betalt for å sove til lyden av babygråt halve natten? – og Harry var begynt å arbeide sent for å øke inntekten. For å slippe å høre på babyen, hadde han også begynt å gå stadig oftere i møter i Foreningen sin. Og om søndagene hadde han klart å snike seg unna også ved å ta Sam med opp til Central Park, eller ned til havneområdet for å se på skipene. Visha hadde sittet innestengt i den lille leiligheten med et spedbarn som virket som om det hatet henne, og ville antagelig gått fullstendig på veggene om det ikke hadde vært for Mrs. Giovanni. Hun hadde kommet innom hver eneste dag og pratet med henne og holdt henne med selskap, eller tatt med seg babyen en times tid eller to, så Visha fikk en sjanse til å hvile litt.

Hun gikk tilbake til kjøkkenet og helte kokende vann i tekannen og i et vaskefat som sto plassert i vasken, og så fylte hun opp kjelen på nytt og plasserte den over flammen igjen. Hun helte litt kaldt vann opp i det varme i vasken for å avkjøle det litt, og så la hun frem et stykke hard såpe og et tynnslitt håndkle. Hun satte tekjelen på bordet, sammen med to kopper, en krukke syltetøy, en skje og noen skiver av gårsdagens brød. Inne i stuen skrapte det av møbler som ble skjøvet over gulvet, og så gikk døren opp og de to losjerende, Joe og Abe, kom ut. De to unge mennene var nakne til livet. Bukseselene hang og dinglet om de skrukkete buksene deres, og skolissene, som de ennå ikke hadde knyttet, slepte langs gulvet når de gikk. Visha hengte to fuktige skjorter over ryggen på kjøkkenstolene. Hun hadde vasket dem sent kvelden før, og nå var de i det minste rene, om ikke helt tørre. Abe gikk ut av kjøkkenet og bortover mot badet, mens Joe bøyde seg over vasken for å ta morgentoalettet der. Visha ålte seg forbi ham, gikk inn på soverommet og lukket døren.

Hun tok av seg nattkjolen og hengte den på en spiker på veggen, og så dro hun en hvit skjortebluse over undertrøyen, knappet den og tråkket til slutt ned i et langt skjørt. Harrys arm lå fremdeles over hodeputen hennes etter kvelden før, da han hadde strøket henne over skulderen og hvisket i øret hennes: «Om ikke så lenge skal jeg ha mitt eget entreprenørfirma, Visha, og da skal vi flytte ut fra denne leiligheten og opp til Harlem, kanskje til og med til Bronx. Barna skal få egne soverom, vi vil ikke behøve å ta inn losjerende lenger, og du kan sitte hele ettermiddagen med føttene høyt, som en dronning, min dronning.» Visha hadde sett seg selv i fantasien, sittende i et stille, fredfylt soverom i en ny leiegård med åpne vinduer og deilig, frisk luft som strømmet inn. I en leilighet med fliselagt bad og med både varmt og kaldt vann.

Hun hadde vendt seg villig mot Harry, og han hadde lagt seg over henne, stille, slik som hun likte det, ikke slik som Mr. Giovanni i naboleiligheten, som gryntet og stønnet så det ga gjenlyd i hele den stinkende bakgården. Hun holdt ham inni seg hele veien og presset hælene inn mot baksiden av knærne hans. Utsiktene til suksess ga henne lyst på et barn til. Rachel var fire år allerede. De søvnløse nettene var et fjernt minne, og raserianfallene var tydeligvis et tilbakelagt stadium. Harry gjorde seg ferdig og rullet seg ned av henne, og hun syntes allerede hun kunne kjenne vekten av et nyfødt barn i armene.

De losjerende satt ved kjøkkenbordet, rørte gelé ut i teen sin og dyppet brødskivene i den for å gjøre dem myke. Rachel var rastløs og utålmodig og begynte å fikle med Joes skolisser.

«Hei, hva er det som skjer?» sa han. «Er det rotter som gnager på skolissene mine?»

Rachel lo og dultet i broren for å få ham til å våkne. «Knytt dem sammen, Sam, så han ramler,» hvisket hun. «Jeg har ikke lært å knytte knuter ennå.»

Joe hørte henne. «Hva er det jeg hører?» sa han. «Vil du at jeg skal ramle og brekke nakken, hva? Forsiktig nå, ellers sladrer jeg til moren din, og da blir det bråk.»

Sam la armen om søsteren. «Ikke lag leven, Rachel. Vær snill og ligg i ro, så skal jeg fortelle deg hvilket tall som kommer etter hundre.»

Rachel slapp lissene. «Kommer det tall etter hundre?»

«Lover du å være stille til mamma sier at vi kan komme ut?»

Rachel nikket ivrig. Sam hvisket noe i øret hennes.

«Si det en gang til.» Han gjorde som hun sa, og Rachel lo, slik hun pleide å gjøre når hun fikk smake noe søtt.

«Hundre og en hundre og en hundre.» Sam la hodet ned på avisene igjen, slappet av og hørte på søsteren.

I september, da han begynte i første klasse, hadde Rachel satt seg i hodet at hun ville være med ham på skolen. Og da han hadde gått uten henne, hadde hun fått et raserianfall som hadde vart fremdeles da han kom hjem for å spise lunsj. Hun hadde skreket så fælt at ikke engang Mrs. Giovanni hadde orket å høre på henne, og Visha hadde vært helt fra seg. «Se hva du har gjort med henne!» hadde hun sagt til Sam, og så hadde hun stengt seg inne på soverommet sitt.

Sam hadde klart å få søsteren til å roe seg ved å lære henne de første fem bokstavene i alfabetet. Og før han gikk tilbake til skolen den ettermiddagen, så sulten at det skrek i magen, hadde han inngått en avtale med henne. Hun hadde lovet å være snill og stille, til gjengjeld for bokstaver og tall. Nå var det april, og hun kunne alle de samme tingene som han hadde lært på skolen. Den første dagen, da han ikke hadde fått lunsj, hadde Visha gjort det godt igjen ved å lage yndlingsretten hans til middag, pasta med den samme tomatsausen som Mrs. Giovanni pleide å lage. «Du reddet livet mitt i dag,» hadde hun sagt til sønnen, og kysset ham på hodet.

Visha hadde kledd på seg og kom ut fra soverommet igjen for å gjøre klar matpakkene til de to losjerende. Hun pakket inn kalde, bakte poteter og noen tykke sylteagurker i avispapir. Det skrapte i stolbein og klirret i kopper og fat. Joe og Abe reiste seg, heiste bukseselene opp på skuldrene, over de halvtørre skjortene, og dro på seg jakkene sine, og så stappet de matpakkene i lommen og gikk.

«Nå kan dere komme frem, apekatter,» sa Visha. Teppet ble slengt til side, og Rachel krøp frem under bordet med Sam hakk i hæl. Visha kysset dem på hodet, og Sam grep søsterens hånd og dro henne med ut fra kjøkkenet og bort gjennom gangen. Mens de var på toalettet, gjorde Visha klar en ny kanne med te, fylte opp kjelen på nytt, skylte av de brukte tekoppene og satte dem tilbake på bordet.

Barna kom springende inn på kjøkkenet igjen, og Visha løftet opp Rachel og satte henne i fanget, mens Sam sto på tærne for å nå opp til vaskefatet i vasken. Han var ganske høy til bare å være seks år, og Visha så allerede en liten utgave av mannen han en dag kom til å bli. Det lysebrune håret hadde han arvet etter Harry, og de lyse, grå øynene også, øynene som hadde fått Vishas far til å tvile på at Harry virkelig var jøde. Men ellers var det få likheter mellom far og sønn. Harry var lavmælt, behersket og diplomatisk, mens Sam var hissig og impulsiv. Han hadde allerede vært i flere slagsmål på skolen og hadde revet hull i buksene sine mens han lekte stikkball ute i gaten.

Rachel la hendene mot morens kinn for å få oppmerksomheten hennes. Visha så seg selv gjenspeilt i datterens brune øyne. De var så mørke at de virket nesten svarte. Da Sam var ferdig med å vaske seg, trakk Visha stolen bort til vasken slik at Rachel kunne stå på den og vaske seg, hun også. Barna satte seg til bordet og drakk te og dyppet brød i teen, og imens la Visha et egg i kjelen for å koke det, og så gikk hun inn på soverommet for å vekke ektemannen.

Harry mumlet mot øret hennes, med grøtet, søvndrukken stemme: «Laget vi et nytt barn i går kveld, hm?» Og hun hvisket tilbake: «I så fall trenger han en pappa med eget entreprenørfirma, så kom deg opp av sengen nå.» Hun gikk ut i kjøkkenet igjen med et litt sjenert smil om munnen, og Harry sto opp og fulgte henne ut.

«Pappa!» utbrøt Sam og Rachel i kor. Faren la hendene på skuldrene deres og trakk dem mot hverandre, slik at han kunne kysse begge på kinnet samtidig.

«Gi ham et øyeblikks fred, da,» sa Visha og lo. Hun løftet lokket av kjelen for å sjekke det kokende egget, og imens forsvant Harry bort på toalettet. Det var ren luksus, dette, et helt egg til Harry hver morgen, men han trengte energi, sa han. Så Visha lot ham få egget, selv om det betydde at hun måtte kjøpe et kjøttbein med mindre kjøtt på til suppen deres, eller kjøpe daggammelt brød. Alt dette kom til å ordne seg når han begynte å tjene penger for alvor.

Han kom tilbake fra badet, løftet Rachel opp fra stolen hun satt på, satte seg og tok henne på fanget. Visha satte en kopp te og et par brødskiver foran ham, og så fisket hun egget opp av kjelen med en gaffel og la det på Harrys fat så det fikk kjøle seg ned. Hun lente seg mot vasken, la hånden fraværende over magen og betraktet ektemannen og barna.

«Nå, Sammy, hva lærte du på skolen i går, da?» Harry hadde ikke sett barna siden frokost dagen før. Han hadde arbeidet til sent, og så hadde han gått rett fra jobben og til et møte i Foreningen, så han var ikke kommet hjem før etter at de losjerende hadde lagt seg. Visha hadde hele tiden vært imot dette med Foreningen hans, for medlemskontingenten var altfor dyr, men han hadde til slutt klart å overbevise henne om at Foreningen kom til å støtte og hjelpe ham når han skulle starte for seg selv.

Sam myste. «B-R-Ø-D,» sa han. «T-E.»

«Hei, hva er dette?» spurte Harry og så på Visha med smilende øyne.

«Jeg staver. Brød og te, pappa! Vi har lært hele alfabetet allerede, og vi lærer å stave nye ord hver dag. K-A-T-T. Sånn staver du katt, pappa!»

«Du er jo rene geniet, du,» skrøt Harry, mens han rullet egget rundt på fatet for å få skallet til å løsne. Noen ganger sparte han en liten bit til Rachel og dyttet den inn mellom leppene hennes med fingeren, men i dag stappet han hele egget i sin egen munn.

«Hva skal du skjære til i dag, Harry?» spurte Visha. Rachel gjentok. «Ja, hva skal du skjære til i dag, pappa?»

«Vel,» svarte han, henvendt til datteren, «vi fikk mønstre til nye skjortebluser i går, og jeg måtte finne ut hvordan de skulle legges ut. Sjefen er veldig fornøyd med tilskjæringen min, for det blir nesten ikke noe stoff som går til spille når jeg gjør jobben, men stoffet til disse nye blusene har en liten renning som går gjennom det, og jeg måtte legge ut mønsteret slik at den falt i alle sømmene. Det tok ganske lang tid, og det var derfor jeg var så sen hjemme i går kveld.» Han kastet et blikk på Visha. «Men jeg fant ut av alt sammen, så i dag skal jeg begynne å skjære til.»

«Kan jeg bli tilskjærer også, når jeg blir stor?» spurte Rachel.

«Hva? Vil du arbeide på fabrikk? Det er jo nettopp derfor jeg arbeider så hardt, for at dere skal slippe å få et sånt liv. Og jenter blir ikke tilskjærere. Knivene er altfor store for de små hendene deres.» Harry stakk Rachels fingre i munnen, lot som om han tygget på dem og fikk henne til å le.

Harry snudde seg mot Sam. «Du må gå nå, gluping, for ellers kommer du for sent på skolen.»

Sam sprang opp av stolen og forsvant inn i stuen for å kle på seg. Et øyeblikk etter var han ute igjen, og Visha rakte ham jakken hans. «Og kast ikke vekk hele lunsjpausen din på å leke i gaten. Kom rett hjem og spis!» ropte hun etter ham idet han smelte døren igjen etter seg og stormet ned trappen.

Visha gikk inn i stuen og åpnet vinduene. Aprilmorgenen var klar og frisk. Hun lente seg ut et av vinduene og så en politimann nedenfor. Han hadde på seg influensamasken sin, men hun følte at de var trygge nå, som vinteren var over. Bank i bordet, tenkte hun og slo en knoke mot treverket i veggen. Sam kom farende ut gatedøren og sprang mellom gateselgernes kjerrer, biler og melkemannens gamle hest. Det forbløffet henne stadig vekk at en så liten gutt kunne bane seg vei i verden så ufortrødent.

Hun snudde seg fra vinduet igjen og sukket. Leieboerne hadde etterlatt seg et svare rot i stuen. Lakener og tepper lå slengt hulter til bulter over sofaene, en masse skitne klær lå på gulvet, og kofferten deres sto åpen og gapte borte i det ene hjørnet. Hun brukte noen minutter på å rydde opp, og så gikk hun ut i kjøkkenet igjen. Harry var gått for å kle på seg. Rachel satt ved bordet og slapp brødbiter ned i den lunkne teen sin og fisket dem opp igjen med en gaffel, og så presset hun dem mot ganen med tungen, skviste ut teen og tygget i seg det myknede brødet.

Visha holdt på å gjøre klar Harrys matpakke da han ropte inne fra soverommet. «Kom inn her et øyeblikk, Visha.»

«Bli her og vent, Rachel,» sa Visha, mens hun la den innpakkete poteten og sylteagurkene på tørkebrettet. «Jeg er straks tilbake.»

«Ja, mamma.»

«Lukk døren, Visha,» sa Harry. Hun gjorde som han sa. Han grep tak i henne før hun fikk snudd seg engang og strøk hendene nedover hoftene hennes.

«Nei, Harry, jeg har kledd på meg.» Han trev fatt i skjørtet hennes med begge hender og løftet det opp om livet hennes. «Du kommer for sent.» Han styrte henne mot sengen, bøyde seg over henne og dro i mamelukkene hennes. «Rachel kan høre oss!» Han holdt henne nede med den ene hånden og styrte kjønnet inn i henne med den andre. Visha tvang tilbake et stønn og presset ansiktet ned mot madrassen, mens han begynte å bevege seg bak henne. «Du vil ha et barn til, ikke sant?» Svaret hennes forsvant ned i madrassen. «Ja, ja.»

Ute på kjøkkenet hadde Rachel tømt tekoppen sin, men det lå fremdeles et stykke brød igjen på bordet. Tekannen var tom. Kjelen sto på komfyren, og stolen sto fremdeles foran vasken. Hun kastet et blikk på døren inn til soverommet, visste godt at hun skulle sitte pent og vente til moren kom ut igjen, men hun ville ha te nå. Hun tok tekannen med fra bordet, klatret opp på stolen foran vasken, satte kannen på tørkebrettet, løftet av lokket og tok en klype teblader fra teboksen og hadde dem oppi kannen. Så grep hun tak i kjelen med begge hender, slik hun hadde sett moren gjøre utallige ganger.

Kjelen var tyngre enn hun hadde trodd. Hun prøvde å tippe den forover, men tuten støtte borti tekannen og veltet den. Hun sto der med kjelen i hendene og så hjelpeløst på at tekannen gikk i gulvet og ble knust. Hun slapp kjelen ned på platen igjen, og vannet skvulpet over kanten og traff flammen med en hvesende lyd. Rachel mistet balansen, stolen tippet over, og hun gikk i gulvet. Et øyeblikk mistet hun pusten fullstendig, men så fikk hun fylt lungene igjen og skrek, et skrik som gikk gjennom marg og bein.

Visha hørte lyden av noe som ble knust, og deretter noe som falt. Hun stivnet og prøvde å rette ryggen, men Harry holdt henne nede. Han var ikke ferdig ennå. Et gjennomtrengende skrik lød ute fra kjøkkenet. «Harry, stopp, hun har skadet seg!» Han støtte bare enda dypere inn i henne, igjen og igjen, og da han endelig var ferdig og trakk seg ut av henne, kom hun seg på bena i en fart, dro mamelukkene opp over de glatte, våte lårene, fikk skjørtene på plass og styrtet mot kjøkkenet.

Rachel lå på gulvet med stolen over seg. «Harry, kom hit!»

Han sprang etter henne, mens han knappet igjen buksene, tok opp den skrikende datteren og sparket stolen til side. «Hva er det som er skjedd? Har hun brukket noe?»

Visha strøk hendene over Rachels bein, kjente på knærne og anklene hennes og løftet så armene, først den ene og så den andre, og sjekket albuene og håndleddene også. Rachel skrek som besatt, uten stans. «Jeg tror ikke hun har skadet seg, Harry,» sa Visha til slutt. «Hun har bare falt.» Først nå oppdaget hun bitene av den knuste tekjelen som lå strødd utover gulvet. «Å, tekjelen min! Sa jeg ikke at du skulle sitte i ro på stolen din?»

Harry strøk datteren over håret, men hun hadde fått et av anfallene sine igjen, og det var komplett umulig å få henne til å roe seg. Han overlot henne til Visha. «Jeg har ikke tid til dette, jeg er allerede sent ute!» Han måtte rope for å bli hørt over Rachels skrik.

«Ja, og det er din egen skyld!»

Han skulte mørkt, rev til seg jakken som hang på en spiker på veggen og trykket hatten sin nedover hodet. Visha angret allerede det hissige utbruddet sitt og løftet kinnet, for å få et kyss til farvel, men han vendte henne bare ryggen og gikk.

«Når er du hjemme i kveld?» ropte hun etter ham.

«Når jeg er ferdig med tilskjæringen.» Han stoppet i døren. «Sørg for å ordne opp her, du. Jeg kommer når jeg kommer.»

Rachel begynte å bli tung i morens armer, og skrikingen gikk Visha på nervene. Hun bar barnet inn på soverommet og satte henne midt i sengen. «Ro deg ned nå.» Hun så seg rundt etter noe hun kunne distrahere henne med, husket hvordan Sam pleide å berolige henne og tok ned pengekrukken som sto på kommoden.

«Rachel, kan du telle disse for mamma? Og så skal du få være med meg og handle. Jeg er ikke sint for det med tekjelen, æresord. Vær så snill?»

Som ved et mirakel lot Rachel seg berolige. Hun snufset et par ganger, og tok så krukken og helte alle pengene ned på sengeteppet. Rustne pennymynter, femcentmynter og ticentmynter, til og med noen få kvartdollarmynter. Hun begynte å sortere dem etter verdi.

Visha rygget forsiktig ut i kjøkkenet igjen. Hun satte seg og ble sittende noen minutter for å få nervene til å roe seg. Mrs. Giovanni stakk hodet inn kjøkkendøren. Hun hadde knyttet et blomstret tørkle over håret.

«Kan jeg hjelpe deg med noe, Visha?» spurte hun.

«Takk, men hun har roet seg nå.» Visha så oppgitt på bitene av tekjelen. «Se hva hun har gjort.»

«Vil du låne en tekjele av meg?»

Visha ristet på hodet og gjorde en håndbevegelse mot hyllen over vasken. «Jeg bruker den fra pesachsettet mitt.»

«Jeg stikker innom igjen senere, greit?»

«Vi ses senere, Maria.» Visha samlet sammen bitene av tekjelen og la dem i søppelbøtten.

«Se, mamma!» ropte Rachel inne fra soverommet. «Kan vi kjøpe rugbrød i dag?»

Visha gikk inn og talte fort over myntene. «Nei, ikke i dag, men i morgen får pappa lønn, og da kan vi kjøpe ferskt rugbrød og kanskje litt fisk. Men i dag kommer forsikringsmannen og skal ha pengene sine, og så må vi bruke en femcent til gassmåleren, slik at vi får laget oss middag, og vi må spare en til i morgen også.» Hun slapp mynter opp i krukken etter hvert som hun regnet opp hva de trengte penger til, og så så hun på de få som lå igjen i sengen. «Vi har nok til et brød fra i går, noen gulrøtter og et kjøttbein. Og jeg har fremdeles igjen en løk på kjøkkenet. Og noen fine sylteagurker, ikke sant, Rachel?» I første etasje i leiegården lå en butikk der sylteagurkselgeren hadde tønner med saltlake stående. Han fikk levert agurker fra en bonde ute på Long Island og syltet dem selv, og det luktet alltid dill og hvitløk og eddik i gangene i bygningen.

Visha slapp myntene ned i lommen og løftet Rachel opp av sengen. «Kom, nå må vi kle på deg, så vi kan gå ut og handle.»

På vei gjennom kjøkkenet stoppet Rachel brått og pekte på det som lå på tørkebrettet. «Se! Pappas lunsj!»

«Å, se hva du har fått ham til å glemme med skrikingen din! Hva skal han nå spise til lunsj?» Visha angret straks det skarpe utbruddet sitt, for Rachels underleppe begynte å dirre faretruende igjen. «Jeg er ikke sint, Rachel. Ikke gråt, vær så snill. Skal vi ta med matpakken og gå bort på fabrikken med den?»

Rachel lukket munnen momentant. Hun hadde aldri vært på fabrikken. «Kan jeg få se hvor knappene kommer fra?» Harry pleide å ta med seg hjem forskjellige knapper, pakket inn en tøybit, og det var Rachels oppgave å sortere dem etter farge og størrelse.

«Ja, og du skal få se symaskinene og alt. Kan du kle på deg selv nå, tror du?» Rachel gikk inn i stuen, åpnet en av skuffene i kommoden som hun og Sam delte, og dro på seg strømper og en genser.

Visha smilte av planen sin, men så ble hun plutselig usikker. Harry hadde sagt at han ikke ville at hun skulle komme bort på fabrikken. «En tilskjærer står over syerne, Visha, det vet du,» hadde han forklart. «Jeg må vise meg respekten verdig. Jeg kan ikke stoppe å arbeide bare for å vise frem min pene kone.» Men ville han ikke bli glad for å se henne i dag, etter kvelden dagen før og etter det som var skjedd på soverommet i dag morges?

«Lover du å være snill pike, Rachel?» sa hun mens hun knyttet barnets skolisser.

«Ja, mamma, jeg lover.»

«Fint, da går vi bort på fabrikken med pappas lunsj, og så handler vi på veien tilbake.» Det var et godt stykke å gå fra leiligheten og bort til fabrikken. Harry pleide å ta trikken når været var dårlig, men i dag var det klarvær og fint, et løfte om at vinteren var over for godt. Visha holdt godt fast i Rachels hånd mens de albuet seg frem mellom alle menneskene som sto i kø foran salgsvognene. De dreide om gatehjørnet, stoppet og ventet mens trikken kjørte forbi, og så på gnistene som sprutet fra kabelen over vognene. Så krysset de Broad Street. Visha løftet Rachel over en haug med hestelort og trakk henne fort mot seg for å unngå en fraktebil som kom humpende forbi med digre gummihjul større enn den lille piken. Og endelig kunne Visha peke på en mursteinsbygning, mye større enn gården de bodde i. «Der er det.»

Politikonstabelen som dirigerte trafikken langs Broadway, plystret i fløyten sin, trafikken stoppet, og de skyndte seg over gaten.

De kom inn i vestibylen i den store bygningen, og Visha leide Rachel bort til en stor, bred dør og stoppet foran den. «Vi må ta heisen,» forklarte hun. Døren gled opp sidelengs, og en ung mann sto innenfor. Heisen var laget for å frakte varer og ansatte og var større enn Vishas kjøkken.

«Hvilken etasje?» spurte den unge mannen.

«Goldman’s Bluser.»

«Fabrikk eller kontorer?»

«Fabrikk.»

«Den ligger i sjuende.» Den unge mannen lukket døren, og heisen satte seg skjelvende og skakende i bevegelse. Rachel utstøtte et skremt, lite rop.

«Første gangen du kjører heis?» spurte den unge mannen. Rachel så opp på Visha, og hun nikket for henne. «Vel, dette klarer du fint!» Heisen stoppet med en siste skjelving. «Goldman’s.»

Visha geleidet Rachel inn i den støyende fabrikken. Den besto av et stort, åpent rom med en rekke jernsøyler som nådde helt opp i taket. Det fantes ingen vegger der, ingenting som skjermet for de store vinduene, og støv og trådbiter svevde i luften og ble opplyst av solskinnet utenfra. Noen lange bord sto oppstilt langs gulvet. På disse sto en masse symaskiner, og foran hver maskin satt en kvinne bøyd over arbeidet sitt. En rekke assistenter hastet frem og tilbake, leverte stoffbiter til syerskene og hentet kurvene med ferdig sydde bluser som sto ved føttene deres. I et hjørne av fabrikken satt noen små jenter på gulvet. De yngste trædde i nåler, mens de eldste, som så ut til å være i ti–elleveårsalderen, sydde knapper i de lette, tynne blusene som lå stablet i hauger rundt dem.

Symaskinene bråket så voldsomt at Visha måtte rope for at Rachel skulle høre henne. «Der er pappa!» Han sto ved tilskjæringsbordet, med ryggen mot dem. Over hodet hans hang mønsterstykker av metall, festet i taket. De så ut som flådd skinn som var presset flatt. Rachel bøyde seg frem, klar til å springe bort til ham, men Visha holdt henne tilbake. «Han holder på å skjære, og kniven er skarp, så vi må ikke få ham til å kveppe.» Rachel stoppet og nølte. Hun hadde allerede forårsaket nok problemer denne morgenen. De gikk langsomt og forsiktig forbi symaskinene, mot tilskjæringsbordet.

Harry så opp og fikk øye på dem. Blikket hans gled over Vishas skulder, mot en av syerskene, en pen, ung kvinne med blondekantet bluse knappet helt opp i halsen. Hun møtte blikket hans. Hendene som arbeidet på maskinen, stoppet brått, og hun bleknet tydelig. Han hadde lagt fra seg kniven, så Visha slapp Rachels hånd. Hun sprang bort og kastet seg i farens armer. Han løftet henne fraværende opp, fremdeles med blikket rettet mot den unge kvinnen, som nå reiste seg fra plassen sin. Hun sprang gjennom fabrikken og forsvant inn en dør, og formannen sprang etter henne.

Visha stoppet foran Harry og løftet ansiktet for å få et kyss.

«Hva gjør dere her?» spurte han, tydelig irritert. Hun senket haken.

«Vi kommer med lunsjen din, pappa. Du glemte den hjemme.»

«Hun ble så oppskaket over at du hadde glemt den at jeg trodde hun skulle få et nytt anfall, så jeg lovet henne at vi skulle gå bort hit med den hvis hun var snill og ikke gråt.»

«Det er fint, Visha.» Harry dyttet matpakken sin ned i lommen, grep ektefellen i albuen og geleidet henne vennlig, men bestemt mot heisen. Rachel bar han på armen. «Men jeg sa jo til deg at jeg hadde fått en stor bestilling, så jeg har ikke tid til dette.»

Rachels underleppe begynte å dirre. «Er du ikke glad for å se oss, pappa?»

«Jo da, jeg er alltid glad for å se deg, min lille apekatt, så ikke bli lei deg. Jeg har bare så mye å gjøre i dag. Vi ses senere, når jeg kommer hjem.»

Han satte barnet ned og gikk tilbake til tilskjæringsbordet. Heisdøren gikk opp, og heisen var full av kasser fylt med små tøybiter. «Kanskje dere kan gå ned?» sa den unge heisgutten.

Visha og Rachel gikk bort til trappen og skjøv opp døren. På trappeavsatsen sto en syerske lent mot veggen og gråt. Hun var ganske ung, sannsynligvis ikke mer enn sytten–atten, tenkte Visha, og etter utseendet hennes å dømme var hun av italiensk avstamning. Visha lurte på hva slags tragedie som var årsaken til tårene hennes. Hun la hånden på skulderen hennes, men piken ristet den av seg og sprang opp trappen igjen. Visha trakk på skuldrene, tok Rachel i hånden og begynte å gå ned trappen. Det var mange trinn, og en sving rundt i hver etasje, og da de endelig var nede, var Rachel både svimmel og ør.

Visha måtte nærmest slepe henne med seg bortover fortauet mens de var og handlet. Først gikk de til slakteren i Broad Street og kjøpte kjøttbein, og deretter var de bortom bakeren på hjørnet og kjøpte en loff fra dagen før. Hos en gateselger utenfor gården der de bodde, klarte Visha å prute ned prisen på en bunt slappe gulrøtter og noen like slappe poteter, fulle av groer. Først da de kom inn i gården igjen og stoppet foran Mr. Rosenblums salgsdisk, lyste Rachel opp.

«Å, se hvem som kommer her og lyser opp dagen min.» Mr. Rosenblum smilte så hele ansiktet ble fullt av rynker. Han snakket jiddisk med de fleste kundene sine, men med barna snakket han engelsk, for å få øvd seg i språket.

«Vi har vært på blusefabrikken, Mr. Rosenblum!» opplyste Rachel.

«Å, har dere? Likte du fabrikken? Skal du arbeide der en dag også, sammen med pappaen din?»

«Nei, jeg har ikke lyst til å arbeide der. Det er så mye bråk der at det får syerskene til å gråte.»

«Å, huff da. Vel, sylteagurker får ingen til å gråte. Ta deg en agurk, Ruchelah.» Mr. Rosenblum løftet lokket av en tønne, og Rachel forsynte seg med en stor, tykk sylteagurk.

«Smak på den,» sa han. Hun tok en bit og snurpet leppene. «Jo surere den er, desto sunnere er den,» fortsatte han.

«Den er veldig god, Mr. Rosenblum. Tusen takk.»

«Og du, Mrs. Rabinowitz? Hva skal det være i dag?»

Visha ba om seks sylteagurker, og han ga henne sju. «En til gutten,» sa han og blunket lurt. «Så han ikke blir misunnelig på søsteren sin.»

De gikk opp i leiligheten, og Visha ga Rachel en skive av brødet hun nettopp hadde kjøpt. «Se,» sa hun, «det er mykt i midten fremdeles. Ta skiven med deg inn i stuen, og så leker du litt med knappene dine. Jeg må lage suppen vår nå.»

Rachel gikk inn i det tomme, stille rommet, dro krukken med knapper bort til vinduet, der varmt sollys strakte seg over den mønstrede linoleumen. Hun stakk hånden ned i krukken og tok opp en neve med små, flate knapper, la dem utover gulvet og begynte å sortere dem etter farger, en haug med svarte, en med brune og en med hvite. Og da det var gjort, sorterte hun dem etter hvilket materiale de var laget av. Perlemorsknappene ble skilt fra dem som var laget av elfenbein eller bein, og skilpaddeskallknappene ble skilt fra dem som var laget av lignitt og horn. Til slutt sorterte hun dem etter størrelse, men de fleste knappene Harry hadde med hjem, var små knapper som ble brukt i midjen på blusene. Noen ganger fant Rachel en stor, kraftig knapp mellom alle de andre også, så stor at hun kunne snurre den rundt på gulvet som en snurrebass. Mens hun arbeidet med knappene, ramset hun opp bokstavene i alfabetet som Sam hadde lært henne, alle sammen fra A til Z.

Visha skar opp grønnsaker og lyttet smilende til datterens messende stemme. Hun la kniven på skjærebrettet, puttet en femcent på gassmåleren, tente en fyrstikk og satte kjelen på platen. Hun hadde tatt vare på fettet hun hadde skummet av den forrige suppen hun laget, og i det stekte hun den hakkete løken, og så hadde hun oppi de oppskårne gulrøttene og opphakket gulrotgress og litt salt. Hun la i kjøttbeinet og lot det varme seg opp til hun nesten kunne kjenne lukten av kjøtt, og så tullet hun håndklær om hendene og holdt kjelen under springen og fylte den med vann. Hun satte den tilbake på platen, hadde oppi de oppskårne potetene, la på lokket og lot suppen stå og småkoke.

Det var ikke rare middagen, men i morgen var det lønningsdag, og når Harry hadde betalt det som Foreningen skulle ha, kom han til å fylle opp myntkrukken igjen. Når han hadde spart opp nok til å kjøpe inn stoffer og mønstre og ansette et par syersker som han kunne betale akkordlønn, kunne han skaffe seg egne kontrakter og selge de ferdige produktene sine for en høyere pris enn det han måtte betale for materialer og arbeidskraft, og reinvestere overskuddet. Han ville bli produsent av bluser og skjorter for damer, og hun ville være ektefellen hans, ha en ny baby i armene og en grådig liten munn som sugde av brystet hennes.

Sam kom trampende opp trappen og inn på kjøkkenet og rev henne ut av dagdrømmene. «Hjemme allerede?» sa hun, mens hun satte frem lunsjen hans. Rachel lot knappehaugene sine ligge og klatret opp på stolen ved siden av brorens. Han spiste poteten og sylteagurken sin, og Rachel fortalte ham om besøket på fabrikken. Moren gikk ut av leiligheten og bort på toalettet ute i gangen, og Sam sa: «En av guttene har en ordentlig baseball. Vi skal spille en omgang nå, før vi må tilbake til skolen, og jeg skal være mottaker.» Han var allerede oppe av stolen igjen da moren kom tilbake. «Jeg må stikke nå, mamma. Må øve på stavingen min.» Han blunket lurt til søsteren og forsvant ut døren.

Rachel gikk tilbake til knappene sine. Litt etter kom forsikringsmannen, iført en ankelsid frakk tross den varme ettermiddagen. Visha gikk inn på soverommet og kom ut igjen med to ticentmynter. Han fisket en liten notisbok opp av frakkelommen og noterte betalingen hennes.

«Fremdeles ingen forsikring på barna?» spurte han og kastet et blikk på Rachel.

«Måtte Gud forby at noe skal skje med dem.» Visha slo knokene mot bordet. «Vi har ikke penger til å forsikre andre enn faren deres og meg inntil videre.»

«Ja, måtte Gud forby,» gjentok han, og så lukket han notisboken, slapp den ned i lommen igjen og la pengene i en annen lomme. De landet med en klirrende lyd oppå pengene han allerede hadde samlet på runden sin rundt om i nabolaget. Visha lukket ham ut, og så gikk hun tilbake til komfyren for å røre i suppen, med hodet fullt av tanker på familien.

Rachel talte opp ti perlemorsknapper, en for hver liten fingertupp. Alle hadde samme størrelse, og alle var runde og flate med to hull boret gjennom det lavendelfargete skallet. Hver gang hun hadde samlet ti knapper av samme sort, pakket hun dem inn i et lite tøystykke for å gi dem til faren. Om lørdagen, når han fikk lønnen sin, ga han henne en penny for arbeidet hun hadde utført med knappene. Sam fikk en penny fordi han var flink og gikk på skolen hver dag. Han tok søsteren med til mannen som solgte godteri, og der brukte de pengene de hadde tjent. Rachel sorterte knapper til hun ble trett, og så la hun seg ned på gulvet og tok seg en lur. Visha gikk inn i stuen og satte seg i lyset fra vinduet for å stoppe og reparere klær. Denne ettermiddagsstunden var alltid stille og fredfylt, og stillheten og roen ble fremhevet av støyen som kom opp fra gaten nedenfor.

Det banket plutselig hardt på kjøkkendøren. Visha kvapp, og Rachel våknet. Hun gikk for å åpne og hørte stemmer utenfor. En tykk, svett kvinne kom brasende inn på kjøkkenet og dyttet henne inn i rommet, mot bordet.

«Hvor er han, den løgnaktige jævelen?»

«Hva snakker du om? Hvem er du?» Visha trodde først at det måtte ha noe med naboene å gjøre, for kvinnen snakket akkurat som Mrs. Giovanni, bare høyere og mer aggressivt. Visha tok det egentlig ganske rolig, i hvert fall i starten. Men så fikk hun plutselig øye på en person til, ute i gangen. Den unge piken som hadde stått og grått i trappegangen borte på fabrikken. En vond forutanelse grep henne om hjertet.

«Har-ri Ra-bi-no-vits. Det er ham jeg snakker om. Du er her et sted, ditt svin av en løgner!» Kvinnen så seg rundt i kjøkkenet, og så gikk hun bort til soveromsdøren, rev den opp og så inn på soverommet, og slo så døren igjen med et brak. «Hvor har han gjemt seg?»

«Han er på arbeid, på fabrikken,» sa Visha.

«Der har vi allerede vært. Hva tror du egentlig?» Hun snudde på hodet og rettet blikket mot den unge piken ute i gangen. «Han var ikke sen med å komme seg ut derfra, var han vel, Francesca?» Hun så hatsk på Visha igjen. «Hun kom springende hjem til mamma og fortalte meg at Harrys kone, konen hans, var på fabrikken i dag, med et barn. Er det sant? Er han gift?»

«Jeg er konen hans, ja. Datteren min er her, og sønnen vår er på skolen.» Visha trakk pusten dypt. «Vi har ingenting med dere å gjøre,» ropte hun, «så kom dere ut av huset mitt!»

«Ditt hus, din datter, men hva med min datter, da? Hva?» Mrs. Giovanni hadde selvfølgelig hørt spetakkelet og kom ut i gangen. Hun begynte å snakke italiensk med den unge piken, som begynte å gråte igjen. Store tårer rant nedover kinnene og ned på blondekragen på blusen hennes. De fremmede, ukjente ordene ga gjenlyd i Vishas ører. Hun merket at hun bleknet. Hun stilte spørsmålet hun allerede visste svaret på.

«Hva har hun med Harry å gjøre?»

«Han har lovet å gifte seg med henne! Han har kommet og hentet henne to ganger i uken og tatt henne med til dansehallen. Han har sånne lyse øyne, så jeg trodde han var en skikkelig amerikaner, ikke en skitten jøde ute etter å ødelegge min lille Francesca. Han har satt barn på henne og lovet å gifte seg med henne.»

Mrs. Giovanni hadde lagt armen om piken og geleidet henne inn på Vishas kjøkken. Francesca var så skjelven at hun knapt klarte å stå oppreist, så Mrs. Giovanni dro ut en stol og fikk henne til å sette seg. Hun spurte henne og moren om noe på italiensk, og hele historien ble fortalt på nytt, på operaens språk.

Visha rygget mot stuen og stoppet i døråpningen. Rachel krøp bort til henne og kikket frem bak skjørtene hennes, på kvinnene som sto på kjøkkenet og ropte og gestikulerte. Visha strøk henne fraværende over hodet. Det ga henne styrke.

«Ti stille, alle sammen!» ropte hun. Mrs. Giovanni kom bort og tok den ene hånden hennes i sin, og Francescas mor satte seg ved siden av den gråtende datteren. «Harry og jeg giftet oss for sju år siden. Jeg har to barn med ham. Det stemmer ikke, det som dere sier.» Hun trakk pusten dypt og prøvde å finne ordene hun trengte, for å fortelle denne kvinnen at Harry umulig kunne ha tatt datteren hennes med ut for å danse. Han hadde jo vært opptatt med Foreningen sin, med å spare penger til å starte for seg selv.

Sannheten slo ned i henne som et lyn. De fantes ingen forening. Det fantes ingen sparepenger. Han hadde vært ute med denne unge piken og brukt pengene sine på henne, mens Visha hadde stått her i kjøkkenet og kokt suppe på magre bein uten kjøtt. Knærne klappet sammen under henne. Mrs. Giovanni la fort armen om livet hennes og hjalp henne bort til en stol.

Visha la ansiktet i hendene. «Han inviterte meg med på dans også, før vi giftet oss.»

«Du vet hva som vil skje med henne hvis ingen gifter seg med henne, hva?» sa Francescas mor. «Hun er skjemt vare nå. Ødelagt.»

«Jeg er ødelagt, jeg også,» sa Visha lavt. Rachel kom springende og kastet seg i fanget hennes.

Francescas mor bøyde seg frem over bordet og rettet en anklagende finger mot Visha. «Gi drittsekken Harry beskjed om at vi trenger penger til å sende Francesca nordover. Det ligger er kloster der som tar imot jenter i hennes situasjon. Hun reiser og blir borte i seks måneder, og jeg kommer til å fortelle alle at hun er på besøk hos en kusine. Bastarden hennes kommer til å havne på et katolsk barnehjem. Folk kommer nok helt sikkert til å snakke, men det blir bare snakk, si?»

Mrs. Giovanni nikket. «Hun er så ung og pen. Hun treffer helt sikkert en mann som vil ha henne.»

«Det er den eneste sjansen hun har. Hvis Harry ikke betaler, blir det andre enn meg som kommer hit neste gang.» Kvinnen så på Mrs. Giovanni. «Fortell ham hva som kommer til å skje når Francescas brødre oppdager hva Harry har gjort med henne. Hun må vekk før det begynner å synes på henne. Fortell ham det.»

Hun reiste seg, dro datteren med og gikk. Mrs. Giovanni prøvde å trøste naboen sin, men Visha skjøv henne vekk. «La meg være alene nå, Maria, vær så snill.» Mrs. Giovanni fikk henne til å love å gi beskjed hvis hun trengte hjelp, og så gikk hun også. Det ble plutselig veldig stille på kjøkkenet. Suppen putret og boblet på komfyren. Rachel flyttet på seg på morens fang. «Gå og lek med knappene dine, du,» sa Visha og skjøv henne ned. «Så, av sted med deg.» Rachel gikk motvillig inn i stuen igjen. «Og lukk døren,» sa Visha.

Hun prøvde å puste normalt, men det kjentes som om brystet hadde snørt seg fullstendig rundt det hamrende hjertet. Hun var fristet til å knuse alt rundt seg, smadre stolbeina, knuse den hele tekannen også, på samme måte som den andre som allerede var blitt knust samme morgen. Hun husket brått det som var skjedd om morgenen og reiste seg fort, trev tekannen, virvlet rundt og kylte den ned i vasken, så den gikk i tusen knas mot støpejernet. Så bøyde hun seg over vasken og kastet opp, syk og kvalm ved tanken på at Harry hadde vært inni henne, rasende og oppgitt over seg selv og over de tåpelige unnskyldningene hun hadde funnet for ham.

Rachel prøvde å telle knapper, men knuselydene skremte henne. Underleppen begynte å dirre og skjelve, men et eller annet fikk henne til å holde utbruddet tilbake. Hun krøllet seg sammen på gulvet, la hodet på armen og stakk tommelen i munnen. Knappetårnene sto oppstilt rundt henne som små varder.

Visha sank ned på en kjøkkenstol og stirret i veggen uten å se noe som helst. Hele kroppen kjentes nummen og følelsesløs. Hadde Rachel fått et anfall nå, eller hadde Mrs. Giovanni kommet inn døren, ville hun antagelig ha brutt fullstendig sammen. Men hun satt der stille og urørlig som et gjenferd. Det suste voldsomt i ørene, og lydene fra korridoren, trappegangen og gaten utenfor hørtes som om de kom fra den andre siden av store, kraftige brenninger.

Hun ante ikke hvor lenge hun satt der, men til slutt ble gatedøren åpnet forsiktig, og Harry kom inn på kjøkkenet. Han la en varm hånd mot kinnet hennes og mumlet: «Hva er det, Visha? Hva er i veien?»

En voldsom skjelving startet der hvor hånden hans berørte henne og bredte seg over huden og gjennom musklene, til hun skalv over hele kroppen. Så var det plutselig som om hun ble revet ut av en dyp transe, og hun sprang opp av stolen og rygget vekk fra ektemannen.

«Hva som er i veien? Har du virkelig frekkhet til å spørre meg om hva som er i veien? Jeg vet alt! Hun har vært her, i kjøkkenet mitt, den italienske horen! Alle løftene dine har bare vært løgner, løgn og bedrag, alt sammen!» Bak seg kjente hun den kalde, harde kanten på vasken. Hun strakte hånden bak seg og lukket den om kniven, som var sleip og glatt av oppkast. Hun klemte hardt om skjeftet, gikk mot Harry og hugget til. Kniven traff ham i armen og kuttet opp huden. En rød strime kom til syne under ermet.

Han grep henne om håndleddet, løftet hånden med kniven og tvang den vekk fra seg. «Din gale drittkjerring!»

«Din løgnaktige jævel!»

Rachel hørte foreldrenes rop og skrik og kom stormende ut fra stuen. I hastverket sparket hun over ende et av knappetårnene, og knappene hoppet og spratt utover hele kjøkkengulvet. Hun så farens blodige arm og kniven i morens hånd. Underleppen skalv, og et gjennomtrengende skrik presset seg opp i strupen hennes. Mrs. Giovanni hadde også hørt spetakkelet og dukket opp i døråpningen. Hun så ikke kniven der hvor hun sto, men forsto at Harry og Visha hadde en voldsom krangel – og det var ikke rart heller, etter det han hadde gjort. Hun gikk inn på kjøkkenet, grep Rachel i hånden og dro henne med mot gangen utenfor for å hindre barnet i å se foreldrene i en slik tilstand. Sam kom plutselig springende inn på kjøkkenet, andpusten og rød i ansiktet etter den intense leken i gaten utenfor. Han bråstoppet og ble stående stiv som en støtte et øyeblikk, forvirret over alt bråket. Harry snudde seg for å se hva som skjedde. Sam så det glimte i et knivblad, og han så morens fordreide ansikt. Han kastet seg frem og hengte seg fast i farens arm. Rachel vred seg løs fra Mrs. Giovanni og sprang bort til moren og klamret seg til skjørtene hennes. Visha mistet balansen og stupte frem. Harry rev armen sin løs fra Sam.

Armen ble brått befridd for guttens vekt og skjøt i været, og kniven, som både Harry og Visha holdt fast i, fór gjennom luften mellom de to. Bladet traff Visha på halsen, under øret. Det virket først bare som et streifsår, ikke noe mer. Men så sprutet plutselig blodet mot kjøkkenveggen som en fontene. Harry rygget lamslått. Kniven gikk i gulvet. Visha sank ned på knærne, og Rachel forsvant helt i skjørtefoldene hennes. Sam dengte knyttnevene mot farens bryst, til Harry dyttet ham fra seg så hardt at han ble slått inn mot veggen med et smell.

«Drap! Politi!» skrek Mrs. Giovanni. Hun styrtet ut av leiligheten, og ropene hennes ga gjenlyd ned gjennom trappegangen.

Harry så seg rundt, vill i blikket. Han sprang inn på soverommet, dro en eske frem fra under sengen og begynte å dytte en masse ting oppi den. Sam krøp over kjøkkengulvet, trev kjøkkenhåndkleet og presset det mot morens hals. Bare noen sekunder senere kom faren tilbake med en eske hunder armen, og da var håndkleet gjennomtrukket av blod.

«Pappa!» ropte Sam. «Hjelp oss!»

Harry kastet et blikk på ektefellen og barna sine, og på alt blodet som hadde sprutet over veggen. Han kastet ikke bort tid på sentimentalitet. «Ta vare på din søster, Sam. Du er mannen i familien nå.»

Han stormet ut, ned trappen og ut på gaten, og smatt inn i et smug før politimannen rundet hjørnet med hvinende fløyte.

Visha stupte i kjøkkengulvet, med hodet vendt mot siden. Blodpølen løftet knappene, og de lå der og fløt som bittesmå, hvite båter.

Rachel gispet etter luft og svelget skrikene sine. Hun la hendene mot morens kritthvite kinn. Øynene deres møttes. Visha prøvde å si noe, men ordene ble til uforståelige gurglelyder. Rachel prøvde å lese på leppene hennes. Men så sluttet de å bevege seg. Ansiktet ble livløst, og øynene var to svarte knapper på den andre siden av et grufullt hav.