Joy Fielding

Hvor er hun?

Oversatt av Heidi Bern

Til Hayden og Skylar

Kapittel 1

Nåtid

Telefonen hadde allerede begynt å kime, og klokken var ikke åtte engang. Caroline kunne høre den karakteristiske ringelyden som meldte om en oppringning fra utlandet, selv med baderomsdøren var lukket og dusjen rant. Hun valgte å overhøre den og slo fast at det måtte være en selger eller en journalist. Begge alternativene var ille, men hvis hun måtte velge, ville hun satset på telefonselgeren. Selgere var bare ute etter pengene dine. Journalistene ville ha blod. Selv etter så lang tid.

Femten år i morgen.

Hun dukket hele hodet inn under den varme dusjen, mens sjamposkummet rant over de lukkede øynene og nedover kinnene hennes. Det kunne ikke være sant. Hvordan kunne femten år med dager som virker endeløse, fulgt av søvnløse netter, ha gått så fort? Hun ville i det minste ha trodd at den store interessen for henne hadde lagt seg nå. Men i stedet hadde interessen bare økt med hvert eneste år som hadde gått. Journalister hadde ringt i ukevis, noen så langt bortefra som Australia og Japan: Hvordan var livet hennes i dag? Var det noen nye spor? En ny mann? Et nytt selvmord, kanskje? Hadde hun fremdeles håp om å se datteren sin igjen? Regnet politiet henne fremdeles som mistenkt i saken om det forsvunne barnet?

Men Samantha var ikke lenger et barn. Knapt to år gammel hadde hun vært da hun forsvant sporløst fra barnesengen sin på et elegant meksikansk feriested, mens, ifølge pressen, foreldrene hennes holdt gilde med vennene sine i en restaurant i nærheten. Datteren hennes var sytten år gammel nå.

Hvis hun fremdeles var i live.

Så for å svare på noen av spørsmålene deres: Det var ingen nye spor, hun hadde aldri gitt opp håpet, hun brydde seg ikke lenger det døyt om hva politiet trodde om henne, og livet hennes ville blitt mye bedre hvis pressens gribber hadde latt henne være i fred.

Hun bøyde hodet, og med vannet dryppende fra nesen og haken løftet hun hånden for å skru av vannet, glad for at telefonens gjennomtrengende ringing endelig hadde sluttet. Hun visste det bare var et midlertidig pusterom. Den som ringte, kom til å ringe igjen. Det gjorde de alltid. Hun gikk ut på det oppvarmede grå og hvite marmorgulvet på badet og tullet seg inn i den hvite badekåpen. Med den høyre håndflaten tørket hun bort dampen som hadde lagt seg over det store speilet over de doble servantene. En førtiseks år gammel kvinne med vått, brunt hår og trette, grønne øyne stirret tilbake på henne, fjernt fra den «vakre» og «reserverte» unge kvinnen med «hjemsøkte øyne» som avisene hadde beskrevet på den tiden da Samantha forsvant; på en eller annen måte klarte de å få uttrykkene «vakker» og «reservert» til å lyde stygge og anklagende.

Da det hadde gått ti år, ble «vakker» til «iøynefallende», og «reservert» ble til «fjern». Og i fjor hadde en journalist degradert henne ytterligere og omtalt henne som en «fremdeles tiltrekkende, middelaldrende kvinne». Han dømte henne med mild lovprisning, men han dømte henne like fullt.

Samme det. Hun var vant til det.

Caroline gned hodebunnen hardt med det tykke, hvite håndkleet, og så på at den nye hårfrisyren falt slapt ned rundt kjeven. Frisøren hadde lovet henne at den nye bobfrisyren ville få henne til å se yngre ut, men hadde ikke regnet med hvor gjenstridig glatt Carolines hår var. Det nektet konsekvent å gjøre noe som helst annet enn bare å ligge der. Hun trakk pusten dypt og tenkte at morgendagens presseoppslag kom til å beskrive henne som «Den tidligere attraktive moren til det savnede barnet, Samantha Shipley».

Spilte det egentlig noen rolle hvordan hun så ut? Ville hun være det aller minste mindre skyldig i folks øyne – i omsorgssvikt, i å være en dårlig mor, i drap – fordi hun var mindre tiltrekkende enn hun hadde vært da datteren hennes forsvant? Den gang hadde hun blitt hudflettet i pressen for alt fra de høye kinnbeina til de korte skjørtene, fra skinnet i det skulderlange håret hennes til den blanke leppestiften. Det ble til og med sådd tvil om oppriktigheten i tårene hennes; etter en pressekonferanse hadde en av tabloidene kommentert at maskaraen hennes hadde forblitt «underlig intakt».

Mannen hennes hadde bare fått en brøkdel av den krassheten som var blitt henne til del. Hunter var så kjekk og hadde en vennlig fremtreden, noe som gjorde at han i større grad ble skånet for angrep. Mens Carolines naturlige sjenerthet hadde en uheldig tendens til å virke kjølig, hadde Hunters mer utadvendte personlighet sørget for at han fremsto som åpen og tilgjengelig. Han ble fremstilt som en far som «knapt klarte å holde seg oppreist». Mens «han holdt sin eldre datter, Michelle, en femåring med lubne kinn, tett inntil seg», sto hans kone «stiv som en stokk ved siden av dem, på kjølig avstand».

Det faktum at det hadde vært Hunter som insisterte på at de skulle gå ut den kvelden, selv etter at barnevakten de hadde bestilt, ikke møtte opp, ble ikke nevnt. Heller ikke at han hadde forlatt Mexico for å gjenoppta advokatpraksisen i San Diego en knapp uke etter at Samantha forsvant. For ikke å snakke om ordspråket «dråpen som fikk begeret til å renne over» – det siste sviket hans hadde ødelagt ekteskapet deres en gang for alle.

Men det hadde visst også vært hennes skyld.

«Alt sammen min skyld», sa Caroline til speilbildet sitt og trakk frem føneren fra skuffen under vasken og holdt den mot hodet som en pistol. Hun trykket på knappen og skjøt en strøm av varm luft rett inn i øret.

Ringingen begynte nesten med det samme. Det tok et sekund før det gikk opp for Caroline at det var telefonen. En lang ringetone, fulgt av to kortere, signalet på at det var en utenlandssamtale. «Forsvinn!» ropte hun mot soverommet. Deretter: «Å, helvete heller.» Hun slo av føneren og marsjerte inn i soverommet, grep telefonen, som sto på nattbordet ved siden av den store dobbeltsengen hennes, unngikk med møye å kaste så mye som et blikk på morgenavisen som lå på den uoppredde sengen. «Hallo.»

Taushet, fulgt av opptattsignal.

«Strålende.» Hun satte telefonen tilbake i laderen, øynene hennes ble uvilkårlig trukket mot avisens forside. I tillegg til den årlige oppsummeringen av hvert jævlige faktum og sjofle insinuasjon som hadde blitt skrevet i løpet av de siste femten årene, gjentagelse av hver slibrig detalj – Utroskap! Selvmord! Tilståelser! – var det et stort fotografi av Samantha som toåring der hun smilte opp mot henne, ved siden av en kunstners skisse av datteren slik hun kunne se ut i dag. Lignende skisser hadde florert på internett de siste to ukene. Caroline sank ned på sengen, beina begynte å svikte. Telefonen ringte igjen, og hun hoppet i det og grep den før den første ringelyden sluttet. «Vær så snill. Bare la meg være i fred» sa hun.

«Jeg antar du har sett morgenavisen», sa en velkjent stemme. Stemmen tilhørte Peggy Banack, direktør for Marigold Hospice, et hjem for dødssyke i hjertet av San Diego. Peggy hadde vært Carolines beste venninne de siste tretti årene, og hennes eneste venninne de siste femten.

«Vanskelig å unngå det.» Igjen strevde Caroline for å la være å se på forsiden.

«Drittsekkene skriver det samme hvert år. Går det bra med deg?»

Caroline trakk på skuldrene. «Sånn passe. Hvor er du?»

«På jobb.»

Selvfølgelig, tenkte Caroline. Hvor ellers ville Peggy være klokken åtte en mandag morgen?

«Hør her, jeg hater å bry deg med dette», sa Peggy, «spesielt nå …»

«Hva er det?»

«Jeg bare lurte … Har Michelle dratt ennå?»

«Michelle er hos faren sin. Hun har vært der veldig ofte siden babyen …» Caroline trakk pusten dypt for å holde stemmen stødig. «Skulle hun vært på jobb i dag?»

«Hun er sikkert på vei.»

Caroline nikket og tastet nummeret til Michelles mobil så snart hun hadde sagt ha det til Peggy. Selv ikke en som var så sta og selvdestruktiv som datteren hennes, kunne være dum nok til å utebli fra samfunnstjenesten hun var dømt til.

«Hei, det er Micki», sa datterens stemme så andpusten at Caroline knapt kjente den igjen. «Legg igjen en beskjed.»

Ikke så mye som «vær så snill», tenkte Caroline og grøsset av kallenavnet «Micki» mens hun lurte på om det var nettopp derfor datteren brukte det. «Michelle», sa hun skarpt, «Peggy ringte akkurat. Du er visst sent ute på jobb. Hvor er du?» Hun la på, tok et dypt åndedrag og ringte Hunters fasttelefon, fast bestemt på ikke å være sur. Kanskje vekkerklokken hadde streiket. Kanskje bussen var forsinket. Kanskje hun i dette øyeblikk gikk inn av dørene på hospicet. Eller kanskje hun sov av seg en lang natt på fest, insisterte en stemme hun slett ikke hadde invitert inn. Kanskje hun hadde fått seg litt for mye før hun satte seg inn bak rattet, og ignorerte både den nylige dommen hun hadde fått for å ha kjørt i ruspåvirket tilstand, og den påfølgende inndragelsen av førerkortet hennes. Kanskje politiet hadde stoppet henne og dermed torpedert avtalen faren hennes hadde fått i stand med påtalemyndigheten, en avtale som sørget for at hun unngikk fengselsstraff i bytte for flere hundre timer samfunnstjeneste. «Pokker, Michelle. Hvordan kan du være så uansvarlig?» Caroline skjønte idet hun sa det, at noen allerede var i den andre enden.

«Caroline?» spurte eksmannen.

«Hunter?» spurte Caroline i sin tur, nølende, som om navnet hans vaklet i munnen hennes.

«Hvordan går det?»

«Bra. Og du?»

«Humper og går.»

«Har du sett dagens aviser?»

«Ingen enkel tid på året», sa han, alltid flink til å komme med selvfølgeligheter.

«Nei.» Selv om du ser ut til å klare deg ganske bra, tenkte hun. En ung kone, en to år gammel sønn, en nyfødt liten pike til å erstatte den han mistet. «Er Michelle der?»

«Jeg tror hun hjelper Diana med babyen.»

Som på kommando lød det et rasende babyskrik i røret. Caroline lukket øynene og prøvde å ikke se for seg dette siste tilskuddet til Hunter-familien. «Peggy ringte. Michelle skulle vært på hospicet.»

«Skulle hun det? Jeg trodde ikke hun skulle begynne før i ettermiddag. Vent et øyeblikk. Micki!» ropte Hunter høyt. «Det er sikkert en misforståelse.»

«Sikkert.» Caroline gjentok ordet uten overbevisning.

«Hva synes du om tegningen?» spurte Hunter overraskende.

Caroline kjente at pusten sto stille i lungene, forbløffet over at den tidligere ektemannen hennes kunne lyde så hverdagslig, som om han snakket om et abstrakt kunstverk og ikke en tegning av deres forsvunne barn. «Det er … jeg …» stammet hun, øynene flakket mellom fotoet og tegningen. «De har gitt henne ditt kjeveparti.»

Hunter lagde en lyd som lød som noe midt imellom en latter og et sukk. «Det er rart. Diana sa akkurat det samme.»

Herregud, tenkte Caroline.

«Hva skjer?» hørte Caroline Michelle spørre faren sin.

«Det er moren din», sa Hunter, stemmen hans svant idet han ga røret til Michelle. «Du skulle visst vært på hospicet.»

«Jeg begynner i ettermiddag», sa Michelle til moren sin, den anstrengte hviskingen fra telefonsvareren var helt borte.

«Du kan ikke bare begynne akkurat som det passer deg», sa Caroline.

«Å, er det sant? Er det ikke sånn det funker?»

«Michelle …»

«Slapp av, mor. Jeg byttet skift med en annen jente.»

«Hun har ikke kommet.»

«Hun kommer. Ikke bekymre deg. Var det noe mer?»

«Du burde ringe Peggy og si ifra …»

«Takk. Det skal jeg gjøre.»

«Michelle …»

«Ja?»

«Jeg tenkte, kanskje vi kunne gå ut og spise i kveld …»

«Kan ikke. Har planer med venninnen min, Emma.»

«Emma», gjentok Caroline og prøvde å skjule skuffelsen. «Kjenner jeg henne?»

«Du har bare truffet henne hundre ganger.»

«Har jeg? Jeg husker ikke …»

«Det er fordi du aldri husker noen av vennene mine.»

«Det er ikke sant.»

«Jepp, det er det. Må stikke nå. Snakkes senere.»

Forbindelsen ble borte i hånden hennes. Hun slapp telefonen ned på sengen og så på at den forsvant mellom de krøllete, hvite lakenene. «Pokker.» Hadde Michelle rett? Datteren hennes hadde alltid hatt masse venner, selv om ingen av dem så ut til å bli værende veldig lenge, noe som gjorde det enda vanskeligere å holde oversikt. Enda en ting å føle seg skyldig for.

Hun kastet et blikk på klokken og så at den snart var halv ni. Hun måtte være på skolen om en halv time. Hun dro seg opp på føttene igjen, allerede utslitt ved tanken på de tjuetre alt annet enn ivrige elevene som hang ved pultene sine, med tomme blikk som stirret opp på henne med tydelig og umiskjennelig motvilje mot faget.

Hvordan var det mulig at de ikke likte matte? undret hun. Det var noe så strålende, så rent, så sant ved matematikk. Faren hennes hadde også vært mattelærer, og hun hadde arvet den samme lidenskapen. Det var mer enn bare å løse gåter og finne løsninger. I denne irrasjonelle verden full av tvetydighet og tilfeldigheter hadde hun søkt tilflukt i det absolutte ved matematikk. Hun hadde funnet trøst i det faktum at det ikke var rom for tolkning eller uklarhet, at det var bare ett riktig svar, og at det kunne bevises at det var rett. Michelle ville utvilsomt argumentere, og hadde gjort det ved mer enn én anledning, at nettopp det var det endelige beviset på at matematikk ikke hadde noen forbindelse til det virkelige liv.

Caroline gikk tilbake på badet og avsluttet hårtørkingen. Så tok hun på seg et marineblått skjørt og en hvit silkebluse hun hadde lagt frem dagen i forveien. «Har du ikke noe annet å ha på deg?» hadde Michelle spurt henne en gang.

«Har ikke du?» hadde Caroline parert, og siktet til datterens standarduniform av trange jeans og en vid T-skjorte. I likhet med mange unge kvinner av sin generasjon var Michelle en glødende tilhenger av de siste motetrendene, raske dietter og treningsplaner. «Alt med måte», var en like ukjent tanke for henne som algebra.

«Ok», sa Caroline til seg selv. «På tide å komme i gang.» Hun var allerede sent ute. Hun ba en stille bønn om at det fremdeles måtte være en kanne kaffe på personalrommet. Hun kunne tåle mange ting, men en dag uten kaffe var ikke blant dem.

Telefonen begynte å ringe akkurat idet hun var på vei ut av døren. Etter den første ringelyden fulgte to korte klemt, et signal om at det var en ny fjernsamtale, antakelig den samme som hadde ringt tidligere. «Ikke svar», sa Caroline, denne gangen høyt. Men hun var allerede på vei mot kjøkkenet, lyden trakk henne til seg som en magnet. «Hallo?» sa hun da hun tok opp telefonen i det fjerde ringet.

Taushet.

«Hallo?»

Lyden av noen som pustet.

Flott, tenkte Caroline. Akkurat hva jeg trenger – en som puster i røret. Fjernsamtale, intet mindre.

«Jeg legger på nå.»

«Vent.»

Hun la telefonen tilbake til øret. «Sa du noe?»

Taushet.

«Ok. Nå legger jeg på.»

«Nei. Vær så snill.»

Stemmen tilhørte en ung jente, muligens et barn. Det var en intensitet i stemmen hennes, noe både rart og kjent på en gang, som fikk Caroline til å holde linjen. «Hvem er dette?»

Taushet igjen.

«Hør her. Jeg har ikke tid til dette …»

«Er jeg kommet til Caroline Shipley?» spurte jenta.

«Ja.»

«Er du Caroline Shipley?» fortsatte hun.

«Er du journalist?»

«Nei.»

«Hvem er du?»

Taushet igjen.

«Hvem er det?» gjentok Caroline. «Hva vil du? Jeg legger på …»

«Jeg heter Lili.»

Caroline gikk gjennom klasselisten i hodet, alle elevene, dem hun hadde nå, og dem hun hadde før, men hun kom ikke på noen Lili. Kunne dette være enda en av Michelles venner som hun ikke husket? «Hva kan jeg hjelpe deg med, Lili?»

«Jeg skulle kanskje ikke ha ringt …»

«Hva er det du vil?» Hvorfor i himmelens navn var hun fremdeles i telefonen? Hvorfor la hun ikke bare på?

«Jeg tror …»

«Ja?»

«Jeg har sett på tegningene på internett.» Lili tidde. «Du vet … av datteren din …»

Caroline bøyde hodet. Her kommer det, tenkte hun. Det skjedde hvert år på denne tiden. For fem år siden hadde en mann ringt fra Florida og påstått at datteren til den nye naboen hans var mistenkelig lik Samantha. Caroline fløy øyeblikkelig til Miami og gikk glipp av alle Michelles tre forestillinger av Oliver! på videregående, bare for å få håpet knust da mannens mistanke viste seg å være grunnløs. Året etter var det en kvinne som meldte om at hun hadde sett Samantha vente i kø på en Starbucks i Tacoma i Washington. En ny bortkastet tur fulgte. Og nå, med de nye tegningene spredt i avisene, på internett …

«Lili», begynte hun.

«Det er bare det», avbrøt jenta idet Caroline merket at hun ble skjelven i knærne og pusten stanset i brystet. «Jeg tror ikke at Lili er mitt egentlige navn.» Pause igjen. «Jeg tror mitt egentlige navn er Samantha. Jeg tror jeg er datteren din.»

Kapittel 2

Femten år tidligere

«Er vi fremme snart?» sutret Michelle i baksetet i den hvite Lexusen av siste modell. Hun trakk i setebeltet og sparket Caroline i ryggen. «Vær snill og ikke gjør det der, vennen», sa Caroline fra passasjersetet og snudde seg mot den skulende femåringen sin. Ved siden av Michelle satt Samantha og sov fredelig i barnesetet. Og der var forskjellen mellom de to i et nøtteskall, tenkte Caroline mens hun så fra den ene til den andre. Den ene datteren var en uregjerlig urokråke, den andre var en perfekt liten Tornerose i sin dype søvn. Caroline hadde alltid avskydd foreldre som favoriserte det ene barnet sitt fremfor det andre – noe hennes egen mor var et slående eksempel på – men hun måtte innrømme at det var vanskeligere enn hun hadde trodd, å unngå å gjøre nettopp det.

«Jeg er lei av at vi kjører.»

«Jeg vet det, vennen min. Vi er snart fremme.»

«Jeg vil ha juice.»

Caroline kastet et blikk mot førersetet. Mannen hennes ristet på hodet uten å ta øynene fra veien. Caroline sank sammen i skuldrene. Hun skjønte at Hunter ikke var særlig lysten på å få juice utover skinnsetene i den nye bilen, men hun visste også at det betydde tjue minutter til med sparking og masing. «Vi er snart fremme. Du kan få juice da.»

«Jeg vil ha nå.»

«Se på havet», sa Hunter i et forsøk på å avlede oppmerksomheten hennes. «Se så fint det er …»

«Jeg vil ikke se på havet. Jeg vil ha juice.» Michelles stemme ble høyere. Caroline visste at hun var i ferd med å lade opp til et fullt raserianfall, at det bare var snakk om sekunder før det kom et utbrudd av seismiske proporsjoner. Hun så på Hunter igjen.

«Hvis vi gir etter nå …» hvisket han.

Caroline sukk tungt og stirret ut av sidevinduet. Hun visste at han hadde rett, og bestemte seg for å konsentrere seg om den praktfulle og uberørte utsikten til havet som for forbi langs den velholdte, bompengebelagte motorveien. Kanskje Michelle ville følge hennes eksempel.

«Jeg er tørst», sa Michelle og gjorde ende på det håpet. Så en hel oktav høyere, med en stemme som skalv av truende tårer: «Jeg er tørst.»

«Hold ut, vennen», sa Hunter. «Vi er snart fremme.»

Der var Rosarito Beach og Grand Laguna feriesenter, et luksushotell og spakompleks som Hunter hadde valgt som det perfekte sted for å feire deres tiende bryllupsdag. Rosarito lå mellom Stillehavet og ved foten av Baja Gold Coast, bare knappe femti kilometer sør for San Diego, og nærheten til den amerikansk-meksikanske grensen gjorde det til et populært turiststed for folk fra Sør-California. Det ga dem muligheten til å besøke et fremmed land og oppleve en fremmed kultur uten at de behøvde å reise særlig langt.

De kjørte tjuefem kilometer på en vei som gikk langs et praktfullt kystlandskap, og kom til sentrum av Rosarito, en seks kilometer lang strand som besto av ferieleiligheter, gavebutikker, restauranter og flotte turisthoteller.

De hadde valgt Grand Laguna med omhu, særlig fordi nettstedet deres lokket med løfter om romantikk og fantastiske solnedganger, og i tillegg skrøt de av et daglig aktivitetstilbud på ettermiddagen for barn under ti år. Hotellet hadde også en egen barnevaktservice, noe som ville sikre at Caroline og Hunter kunne ha litt sårt tiltrengt tid for seg selv. Hunter hadde jobbet hardt i det siste, hovedsakelig fordi advokatfirmaet der han hadde håpet å bli utnevnt til partner, nylig hadde fusjonert med et annet firma, og hans status hadde havnet i limbo. Caroline visste at dette var enda en grunn til at Hunter hadde vært så ivrig på å velge Rosarito. Hvis det skulle bli nødvendig, kunne han reise rett tilbake og være på plass bak skrivebordet sitt i løpet av bare noen timer.

Reisen hadde begynt bra. Samantha hadde sovnet nesten med det samme de var ute på motorveien, og Michelle hadde virket fornøyd med å leke med den nye Wonder Woman-dukken sin. Etter et kvarter på veien hadde uheldigvis et mislykket forsøk på å få dukken til å fly, endt med at Wonder Woman krasjlandet på gulvet og havnet under forsetet og dermed utløste den første tåreflommen.

Tett trafikk langs Highway 5 kombinert med en forsinkelse på San Ysidro grenseovergang ved Tijuana gjorde den mindre enn femti kilometer lange turen til en halvannen times ildprøve. Caroline lurte på om hun ikke heller skulle ha lyttet til Hunter da han hadde foreslått å la jentene bli igjen hjemme. Men det ville ha betydd at hun måtte ha overlatt dem til moren sin, noe Caroline aldri ville gjøre. Moren hadde rotet det nok til for sine egne barn.

Caroline tenkte på broren sin, Steve, som var to år yngre enn henne, en kjekk mann med mørkeblondt hår, et sjarmerende smil og nøttebrune øyne med gylne flekker. Hans sjarmerende vesen hadde gjort ham til sin mors stolthet og glede. Men det han hadde i sjarm, manglet han i ambisjoner, og han hadde tilbrakt mesteparten av sitt voksne liv med å skifte jobb like ofte som en slange skifter skinn. Et år tidligere hadde han begynt i eiendomsbransjen, og til alles overraskelse – bortsett fra, selvfølgelig, morens, i hvis øyne han var fullstendig ufeilbarlig – så han ut til å gjøre det godt der. Kanskje han endelig hadde kommet på rett hylle.

«Jeg er tøøøøøørst», jamret Michelle, og truet med å trekke ordet helt ut i evigheten.

«Vennen min, takk skal du ha. Du vekker babyen.»

«Hun er ikke en baby.»

«Hun sover …»

«Og jeg er tørst.»

«Ok, nå er det nok.» Hunter klarte ikke mer, han snudde seg rundt i setet og viftet med pekefingeren i luften. «Hør på moren din, og slutt med dette tullet øyeblikkelig.»

Michelles svar var umiddelbart og fullstendig hysterisk. Skriket hennes fylte bilen, ga ekko mellom de sotede vinduene og vekket Samantha. Nå var det to barn som hylte.

«Mener du fremdeles det var en god idé å få barn?» spurte Hunter med et smil. «Kanskje broren din har bedre vett.»

Caroline sa ingenting. Hunter var fullstendig klar over at broren hennes og kona hans, Becky, hadde forsøkt å få barn uten hell i mange år nå. Deres manglende evne til å skaffe seg familie var en konstant kilde til spenning mellom dem, en situasjon Carolines mor utnyttet for det den var verdt. Hun klandret Becky regelmessig for at hun ikke ga henne flere barnebarn, og sørget dermed for unødvendig avstand mellom datteren og svigerdatteren.

Splitt og hersk, tenkte Caroline. Et motto moren levde etter. Sånn hadde det alltid vært.

«Hvor langt er det igjen?» spurte Caroline.

«Vi er der snart. Hold ut.»

Caroline lente pannen mot sidevinduet og lukket øynene, døtrenes hyling trengte seg inn i ørene hennes som overlappende sirener. Ikke akkurat en lovende start på ferien. Ja ja, tenkte hun. Det kan bare bli bedre.

De sto der og ventet.

Caroline trodde først at hun måtte ha sovnet da hun lukket øynene et øyeblikk, og at hun egentlig drømte da de kom frem til det storslåtte Grand Laguna Resort Hotel. Men etter å ha satt seg opp i setet og rullet ned vinduet skjønte hun at det hun så, var svært virkelig, at det faktisk sto seks mennesker utenfor hovedinngangen til hotellet, de vinket mot henne og lo, de kjente fjesene så fornøyde og selvtilfredse ut. «Hva i alle dager?» spurte hun Hunter idet en ansatt i en kritthvit uniform med gullfarget besetning gikk frem for å åpne bildøren for henne.

«Velkommen til Grand Laguna», sa den ansatte, men ordene hans druknet i den unisone lyden av «Overraskelse!» som strømmet mot henne.

«Gratulerer med dagen», sa Hunter, smilet hans bredte seg oppover til de milde, brune øynene. Han bøyde seg frem for å kysse henne.

«Jeg skjønner ingenting.»

Han kysset henne igjen. «Jeg trodde du kanskje ville like å ha familie og venner her sammen med oss for å feire bryllupsdagen vår.»

«Hei, dere to!» ropte Carolines bror, Steve. «Skaff dere et rom, for guds skyld.»

«God idé», sa Hunter og lo idet han gikk ut av bilen. Han ble raskt omringet av tre menn.

«Er ikke dette det mest fantastiske sted du noensinne har sett?» spurte Steves kone, Becky, og hastet mot dem.

Caroline presset seg ut av forsetet, tok en rask titt på den tietasjes, korallfargede, hesteskoformede bygningen innrammet av blå himmel og palmer. Hun måtte innrømme at det var like fantastisk som hun hadde håpet på forhånd.

«Du ser litt overveldet ut», hvisket Peggy, hun kom bort og omfavnet henne, det krøllete, brune håret kilte Caroline langs neseryggen. Begge var omtrent 1,70 høye og veide 65 kilo, og passet perfekt sammen i en god klem.

«Jeg er helt målløs.» Caroline snudde seg mot mannen sin. «Hvordan klarte du dette?»

«Skyld på broren din. Det var hans idé.»

«Kunne ikke godt la dere feire ti år med relativt sett ekteskapelig lykke uten oss», sa Steve med en latter.

Caroline så fra det ene smilende ansiktet til det andre: broren hennes og kona hans; de gamle vennene deres Peggy og Fletcher Banack; de nye vennene Jerrod og Rain Bolton. Sannheten var at hun hadde gledet seg til å ha mannen sin for seg selv hele uken. Det var så lenge siden de hadde hatt tid til den luksusen det var å spise middag sammen bare de to. Det var på tide de kunne lene seg tilbake og bare slappe av, få tid til den gode samtalen igjen. Men de andres glede var like smittsom som den var åpenbar, og Carolines tvil forduftet raskt.

«Mamma! Mamma! Få meg ut herfra.»

«Jeg kommer, vennen min.»

«Jeg skal gjøre det.» Peggy åpnet bakdøren og løftet Michelle ut av bilen. «Jøss. Du er jammen blitt en stor jente.»

«Jeg vil ha juice», sa Michelle.

Becky hadde allerede gått rundt til den andre siden av bilen og fått Samantha ut av barnesetet, og nå holdt hun toåringen i armene mens hun overøste toppen av hodet hennes med kyss. «Hei, vakre jenta mi. Hvordan går det med min lille engel?»

«Hun er ikke vakker, og hun er ikke en engel», protesterte Michelle.

Samantha strakte armene mot moren.

«Å, kan ikke tante holde deg i noen minutter?» Motvillig leverte Becky Samantha tilbake til moren, så strøk hun det korte, mørke håret bak ørene og gikk tilbake. Smilet til tross, Caroline syntes hun så sliten ut og lurte på om hun og mannen hennes hadde kranglet igjen.

«Hvorfor brukte dere så lang tid?» spurte Rain idet den ansatte hentet bagasjen fra bagasjerommet. «Vi har ventet i over en time. Jeg praktisk talt koker i denne varmen.»

«Vel, kokt eller ikke, du ser flott ut.»

Rain smilte, et bredt smil som viste frem en perlerad av perfekte tenner, og kastet det bølgete, honningblonde håret over venstre skulder og den blomstermønstrete kaftanen. Øynene hennes var blå, leppestiften rød, de bare armene brune og velformede. Hun var fotomodell og ville ha vært vakker selv uten all den sminken hun alltid hadde på seg. Det var ikke første gang Caroline undret seg over at Rain hadde valgt en så anonym mann som Jerrod til partner. Han var flere centimeter kortere enn sin kone og så et tiår eldre ut enn sine førti år; Jerrod var like intetsigende som Rain var slående vakker. De var et merkelig par.

Gruppen gikk mot de høye glassdørene som førte inn i den blomsterfylte, luftkondisjonerte lobbyen. Samantha satt fornøyd på morens arm, mens Michelle klynget seg til det høyre låret hennes, og hun trakk så hardt i den hvite blusen at Caroline var redd for at den skulle revne. «Har dere kjørt ned sammen?» spurte hun.

«Steve og Becky kom i sin bil», forklarte Peggy. «Vi kjørte med Rain og Jerrod.»

«Heter du Rain på ordentlig?» spurte Michelle.

Rain lo og ristet den blonde manken. «Det gjør jeg. Moren min var veldig dramatisk. Og sannsynligvis mer enn litt deprimert, når jeg tenker over det.»

«Jeg synes det er et tåpelig navn», sa Michelle.

«Michelle», advarte Caroline da de nærmet seg resepsjonen. «Ikke vær frekk.»

«Jeg må tisse», sa hun.

«Faen», sa Hunter.

«Mamma», sa Michelle. «Pappa sa et stygt ord.»

Caroline lot blikket gli over lobbyens spanske innredning og mot den åpne plassen mellom de to store fløyene på hotellet.

«Vent til du ser dette stedet. Det har et enormt basseng og en fantastisk restaurant i hagen. Pluss et barnebasseng, og så er det havet selvfølgelig …» Becky slo ut med hånden i retning av stranden.

«Og rommene er så vakre», tilføyde Peggy.

«Har vi rom i samme etasje alle sammen?»

Rain lo. «Ikke engang i samme fløy. Dere er på denne siden.» Hun pekte mot høyre. «Vi andre er helt på den andre siden.» Hun pekte mot den venstre.

«Mamma, jeg må tisse.»

«Jeg vet det, vennen. Kan du holde deg i noen minutter til?»

«Ikke glem å melde Michelle på i barneklubben», sa Steve megetsigende.

«Hva er en barneklubb?» spurte Michelle.

«Å, du kommer til å ha det kjempegøy», sa Becky begeistret. «Hver ettermiddag kan du lage ting eller gå på skattejakt eller fange krabber …»

«Jeg vil ikke fange krabber.»

«Vel, da kan du svømme eller bygge sandslott eller spille spill eller leke med andre barn …»

«Jeg vil ikke leke med andre barn. Jeg vil leke med mamma.»

«Ikke bekymre deg, vennen min», sa Caroline. «Vi kommer til å ha masse tid til å leke.»

«Skal Samantha gå i barneklubben?» spurte Michelle.

«Nei, skatten min. Hun er for liten.»

«Hun er ikke liten. Hun er stor.»

«Vi får snakke om det senere», sa Hunter idet resepsjonisten ga ham nøkkelkortet til rommet deres.

«Suite 612», sa den unge kvinnen, de mørke øynene glitret.

«Å, dere har en suite», sa Becky med et snev av misunnelse i stemmen. «Jeg gleder meg til å se den.»

«Takk for at du får resten av oss til å virke kjipe», fleipet Fletcher og så på Hunter idet alle gikk inn i den overfylte heisen.

«Det er for mange mennesker her», klaget Michelle høylytt.

Caroline måtte smile. Hun hadde tenkt det samme.

Kjenningsmelodien fra Star Wars strømmet ut av en lomme og fylte hele det lille rommet.

«Fleiper du?» sa Becky og himlet med øynene mot taket mens Steve halte mobilen sin frem fra jeansen. «Nå igjen?»

«Hei, mor», sa Steve. Han holdt telefonen mot øret med den ene hånden mens han holdt den andre hånden i været, som for å si: Hva kan jeg gjøre?

«Hun ringte for en time siden», sa Becky til de andre.

«Ja, de kom nettopp. Ville du snakke med Caroline? Nei? Greit. Ja, jeg er sikker på at hun ringer deg senere.» Han så på Caroline for bekreftelse. Caroline sendte ham et blikk som sa: Tusen takk skal du ha. «Hva? Ja, jeg vet det er farlig. Tro meg, jeg har absolutt ikke tenkt å prøve meg på paraseiling.»

«Gud bevare hennes lille, mørke hjerte», sa Becky. «Den dama gir aldri opp.»

«Nei. Ikke interessert i ridning på stranden heller. Du vet aldri hva disse hestene har drukket. Nei da, jeg gjør ikke narr av deg. Jeg forstår din bekymring helt og fullt. Ja, greit. Snakkes senere. Glad i deg også. Ha det.» Steve puttet telefonen tilbake i lommen. «Hva kan jeg si?» sa han med en latter. «Hun bare passer på den lille gutten sin.»

«Har bestemor Mary et mørkt hjerte?» spurte Michelle.

«Nei, vennen min», sa Caroline. «Selvfølgelig ikke.»

«Vi må vente på obduksjonen før vi vet det med sikkerhet», sa Hunter.

«Nå fleiper du vel», lo Becky. «Den dama kommer til å overleve oss alle sammen.»

«Fin diskusjon, dere», sa Steve. «Det er Carolines og min mor dere snakker om. Ha litt respekt.»

Beckys hånlige fnys fylte den lille heisen.

«Ikke akkurat hva jeg hadde i tankene», sa han.

«Sjette etasje», annonserte Fletcher til Carolines store lettelse. «Her skal vi av.»

«Nå, hva synes du?» spurte Hunter Caroline etter at alle endelig var ute av suiten deres.

Caroline holdt Samantha på armen og skrittet tvers gjennom den lyst innredede stuen til vinduet med utsikt over gårdsplassen og kikket ned på hagerestauranten rett nedenfor. Knallrøde parasoller svevde over bord dekket med hvite duker og omgitt av blomstrende hvite og røde busker. Et enormt amøbeformet basseng lå ved siden av, omgitt av røde og hvitstripete lenestoler. Alt var bokstavelig talt et steinkast unna. Snakk om å ha verden for sine føtter, tenkte Caroline, snudde seg tilbake mot ektemannen og tok inn rommets lysegule vegger, røde fløyelssofa og ørelappstolen i rødt og gull. «Det er vakkert. Alt sammen. Du har vært flink.» Hun gikk rundt salongbordet i mørkt tre og inn i hans ventende armer.

«Var du virkelig overrasket, eller bare lot du som?»

«Tuller du? Jeg fikk fullstendig sjokk.»

«Jaså? Vel, det kan hende jeg har noen flere overraskelser i ermet, Mrs. Shipley.» Han småbet henne i øreflippen.

«Mamma!» ropte Michelle fra badet. «Mamma, jeg er ferdig. Kom og tørk.»

Caroline la hodet på skulderen hans.

«Er hun ikke stor nok til å gjøre det selv?» spurte Hunter da Caroline rakte Samantha over til ham og gikk mot badet.

«Nå, hva synes du?» spurte Caroline datteren, og gjentok spørsmålet Hunter hadde stilt henne for bare noen minutter siden, da hun viste Michelle det lille soverommet i gult og hvitt. En stor seng dekket med et quiltet sengeteppe i rødt, hvitt og gult sto mot den ene veggen. En barneseng, dekket med et identisk, men mindre, teppe var plassert mot den motsatte veggen, og mellom de to sengene var det et lite vindu.

«Jeg liker det ikke.»

Hvorfor er jeg ikke overrasket? tenkte Caroline. «Hva er det du ikke liker, vennen?»

«Jeg vil ha mitt eget rom.»

«Gi deg. Det blir gøy å dele rom med søsteren din.»

«Jeg vil sove på rommet ditt.»

Telefonen ringte. Gudskjelov, tenkte Caroline, takknemlig for å bli avbrutt. Selv å snakke med moren var bedre enn dette.

«Det var Rain», sa Hunter da han stakk hodet inn i rommet noen sekunder senere. «Hun har reservert et bord i restauranten i hagen til klokken åtte i kveld.»

«Forutsatt at vi kan få tak i barnevakt.»

«Det er allerede ordnet.»

Caroline så fra den smilende smårollingen i mannens armer til den surmulende jenta ved siden av seg, deretter tilbake på Hunter. «Min helt», sa hun.