Albertine Sarrazin

Astragalen

Oversatt av Agnete Øye

Albertine Sarrazin

Astragalen

Oversatt av Agnete Øye

Forord

Min Albertine

Det er kanskje galt å snakke om seg selv når man skriver om en annen, men jeg undres oppriktig på om jeg ville ha blitt som jeg er uten henne. Ville jeg ha tedd meg like selvsikkert eller møtt motgang med så stor kvinnelig besluttsomhet uten Albertine som ledestjerne? Ville ungdomsdiktene mine ha eid en så skarp tone uten Astragalen som rettesnor?

Jeg oppdaget henne helt uventet da jeg streifet rundt i Greenwich Village i 1968. Det var allehelgensdag, som jeg senere noterte i dagboken. Jeg var sulten og kaffetørst, men stakk først innom Eighth Street Bookstore for å ta en titt på bøkene til nedsatt pris som lå igjen på utsalgsbordene. Det var stabler av Evergreen Reviews og obskure oversettelser fra Olympia and Grove Press – nye bøker som ble skydd av den gemene hop. Jeg var på utkikk etter noe jeg trengte: en bok som var mer enn en bok, som inneholdt visse tegn som kunne føre meg inn på en ny og ukjent sti. Jeg ble trukket mot et slående, fjernt ansikt – i fiolett mot svart bakgrunn – på et smussomslag der forfatteren ble hyllet som «en kvinnelig Genet». Den kostet nittini cent, det samme som et ostesmørbrød og en kopp kaffe på Waverly Diner på den andre siden av Sixth Avenue. Jeg hadde en dollar og en undergrunnsbillett på meg, men etter å ha lest de første linjene var jeg bergtatt – den ene sulten vant over den andre, og jeg kjøpte boken.

Boken var Astragalen, og ansiktet på omslaget tilhørte Albertine Sarrazin. På togturen tilbake til Brooklyn slukte jeg den intetsigende baksideteksten uten å få vite mer enn at hun var født i Algerie, var foreldreløs og nylig var død, i 1967, like før hun skulle ha fylt tretti. Det å finne og miste en mulig søster i ett og samme øyeblikk gjorde meg dypt beveget. Jeg nærmet meg tjueto og var alene etter at det var blitt slutt mellom meg og Robert Mapplethorpe. Jeg hadde forlatt én persons varme armer for en annens uvisse, og det kom til å bli en tøff vinter. Min nye flamme var en kunstmaler som dukket opp uanmeldt, leste avsnitt høyt fra Genets Notre Dame des fleurs og elsket med meg før han igjen ble borte i ukevis. Det var de hundre søvners netter: Ingenting kunne lindre den rastløse uroen min. Det var pinefullt å være fanget i ventingens forvirrende drama – jeg ventet på kunstens muse, jeg ventet på ham. Mine egne ord strakk ikke til, bare en annens kunne forvandle sjelekval til inspirasjon.

I Astragalen fant jeg ordene, skrevet av en jente som var åtte år eldre enn meg selv, og som nå var død. Det sto ingenting om henne i leksikonet, så jeg måtte sette henne sammen gjennom hver eneste av hennes egne stavelser (på samme måte som jeg hadde gjort med Jean Genet), fullt klar over at en dikters erindringer må ta veien om usannheter for å avsløre sannheten. Jeg kokte kaffe, satte putene til rette i sengen og begynte å lese. Astragalen var knokkelen som forente fakta og fiksjon.

Etter en dom på sju år for væpnet ran hopper den nittenårige Anne ned fra fengselsmuren – et fall på ni meter. Hun brekker ankelen og blir liggende tilsynelatende hjelpeløs under en myriade av ubarmhjertige stjerner. Spinkel, men seig sleper hun seg over fortauet og kryper mot hovedveien, tomme for tomme. Til alt hell blir hun plukket opp av en annen sjel på rømmen, småkjeltringen Julien. Hun tar mål av ham og forstår at han har sittet inne; han har den velkjente utstrålingen til en person som har sonet en dom. De farer gjennom den iskalde natten på motorsykkelen hans. Før daggry legger han barnekroppen hennes ømt i barnesengen hjemme hos noen bekjente. Senere flyttes hun til et rom i andre etasje hos en misfornøyd og mistenksom familie, deretter til en venn av en venn. Og slik fortsetter det – hennes såkalte frihet består i å bli plassert på det ene gjemmestedet etter det andre.

Hun skriver om anfall av rastløshet. Hvordan sov hun? Sov hun bedre i fengselet, der hun slapp å se seg over skulderen? Hvordan var det å sove på rømmen og stadig lure på om et smalt blikk vitnet om at hun snart ville bli angitt? Det ubrukelige beinet blir gipset, men enda mer smertefullt er den forbløffende kjensgjerningen at Julien har trengt inn i horehjertet hennes. Hennes intense lengsel etter ham er nærmest en fengselsstraff i seg selv. Hun har ikke annet valg enn å tåle å bli flyttet omkring. En Hermes med forvridd, brukket ankel, grusomt merket av Merkurs knekte vinge.

Hovedpersonen er dømt til å vente på den elskede kjeltringen sin. Historien deres består av rettssaker, feiltrinn, arrestasjoner og stjålne gleder. De er levende skikkelser i en bok hun har skrevet. Jeg så henne ikke lenger for meg som lam, men fri, i et smalt skjørt og en ermeløs bluse knyttet om midjen og med et flagrende chiffonskjerf om halsen. Hun målte bare én meter og femti på strømpelesten, men hun var ingen skjelvende småpike – mer som en dynamittgubbe som kanskje ikke var dødelig hvis den eksploderte, men som ganske sikkert ville lemleste. Hun har en egen evne til å forstå en situasjon, til å se en horekunde i hver eneste av elskerens bevegelser, og kommentarene hennes er kjappe og skarpe. «Du vil tynge meg med kjærligheten din.» Hun er i besittelse av en livlig sjargong som er fullt ut hennes egen – en sjargong spekket med latin.

En kvinnelig Genet? Hun er seg selv. Hun har en enestående stil uten dikkedarer, poetisk og hardkokt på samme tid: «Jeg rømte ved påsketider, men ingenting gjenoppsto fra de døde.» Dette poetiske klarsynet – «utspekulert og rent» – løper gjennom fortellingen hennes lik en smal elv som bryter mot steinene, en mørk åre som deles og møtes igjen. Albertine: de herreløse forfatteres lille helgen. Og hvor fort ble jeg ikke trukket inn i hennes verden – opplagt til å skrive i vei natten igjennom, bøtte ned kanne på kanne av skåldhet kaffe og bare ta pauser så jeg så vidt rakk å friske opp maskaraen. Jeg omfavnet helhjertet Albertines mantra, for hun gjennomsyret hele mitt mottagelige sinn.

«Jeg vil dra, men hvor? Forføre, men hvem? Skrive, men hva?»

Når jeg trer inn i Albertines rekker, må jeg også hylle den amerikanske oversetteren Patsy Southgate. Hun befant seg også under radaren i 1968 – en slående blondine med isblå huskyøyne som skrev for The Paris Review. Det var rene åpenbaringen å oppdage et bilde der hun sitter på en kafé i Paris og får klipt av seg de blonde lokkene. Jeg hengte det opp på veggen ved siden av Albertine, Falconetti, Edie Sedgwick og Jean Seberg – jenter med kortklipt hår, min tids jenter.

Patsy Southgate var en gåte. Som et privilegert, men forsømt barn forsto hun nøyaktig hvordan hun skulle nærme seg Astragalen, og hun følte kanskje et skjult slektskap med emnet. Hun var intelligent, komplisert og lidenskapelig tiltrukket av alt som smakte av fransk kultur: en landflyktig kjæledegge for post-beat-generasjonen, berømt for å bli tilbedt av Frank O’Hara. Patsy var et ensomt, strengt oppdratt barn, og hennes franske barnepike Louise ga henne mer ømhet enn hennes egne foreldre. Patsy ble knust da Louise vendte tilbake til Paris for å gifte seg, og hun tilbrakte mye av livet med å lengte etter sin innbilte mor, den sanne moren til hennes selvskapte franske sjel.

Albertine lengtet også i løpet av sitt flyktige liv etter å få vite hvem hennes egen mor var. Hun fikk navnet Albertine Damien av barnevernsmyndighetene da hun ble født og forlatt i Algerie, i 1937. Da hun ble adoptert, ble hun døpt Anne-Marie. Opphavet hennes var alltid uklart, og det ville kanskje ha krevd flere DNA-prøver for å få brakt det på det rene. Var hun datter av en mindreårig spansk danserinne og en sjømann? Eller var hun adoptivfarens utenomekteskapelige barn med den jødisk-algeriske hushjelpen? Begge hypoteser borger for romantikk og splid, og gir grunnlag for en tilværelse i randsonen av samfunnet. Hun var en begavet jentunge med evner som burde ha ført til et rikt musikalsk liv og en akademisk utdannelse – hun var fremragende i latin, litteratur og på fiolin. Men mangelen på kjærlig omsorg, i tillegg til en rekke smertefulle hendelser, førte henne på villspor for godt.

Som tiåring ble hun voldtatt av en slektning av stefaren. Etter flere forsøk på å rømme hjemmefra ble hun plassert på en forbedringsanstalt for jenter med det paradoksale navnet «Den gode hyrde». Det var et fryktelig sted der hun ble ydmyket og fratatt døpenavnet Anne-Marie. Som trettenåring pleide hun å skrive ned det hun opplevde, i et spiralhefte, dyrebare, våkne iakttagelser. Det ble inndratt fordi man anså liljekonvallparfymen hennes som altfor sterk. Hun var spinkel og søt, bevæpnet med et kløktig skarpsinn som hos en Jeanne d’Arc foran domstolen, og rømte fra forbedringsanstalten til gatene i Paris, der hun levde som prostituert og tyv. Som attenåring ble hun arrestert for væpnet ran sammen med en kvinnelig medskyldig og dømt til sju års fengsel. Det siste fengselsoppholdet var i 1963: fire måneder for å ha nasket en flaske whisky. Hele tiden skrev hun: gjennom tenårene, gjennom kjærlighetsforhold og når hun ble forlatt, i fengsel og i frihet skrev hun.

Livet er ofte den beste filmen. Hennes liv endte trist, på et sykehus, der hun smilte matt til Julien og la sin skjebne i hendene til en skjødesløs anestesilege. Hvilke drømmer fantes bak de tunge øyelokkene kronet med en halvmåne av kajal da hun ble trillet bort – en framtid sammen med Julien, ro og velstand, anerkjennelse? Alt var mulig, for endelig sto de på terskelen til et nytt liv. De hadde giftet seg og vinket farvel til forbrytertilværelsen. Hun forlot den verden hun elsket, akkurat som hun hadde trådt inn i den – på en sky av vanskjøtsel.

Sankt Albertine, engangspennens og den evige øyebrynsblyantens skytshelgen. Jeg levde i hennes atmosfære. Jeg så for meg den blå sigarettrøyken som virvlet rundt neseborene hennes, strømmet gjennom blodsystemet og hamret gjennom hjertekamrene. Selv var jeg altfor astmatisk til å røyke, men jeg hadde alltid en pakke Gauloises vertes i skjortelommen. Jeg gikk fram og tilbake på gulvet og ventet på at maleren min skulle komme og redde meg fra mitt selvpålagte fengsel, akkurat som hun hadde ventet på Julien. Aldri var ventetiden så utholdelig, aldri Nescafé en bedre drikk. Jeg skapte min egen slang påvirket av Astragalen og senere La Cavale, hennes neste roman, utgitt som The Runaway på engelsk, med en av de store åpningslinjene i fransk litteratur: «Jeg har sannelig pyntet meg til å gå i fengsel i kveld: i pels og langbukser.»

Da ett håp forlot meg, fant jeg et nytt i Sam Sheperd. Da også vi måtte skilles, skrev vi svanesangen vår i form av skuespillet Cowboy Mouth, og som en hyllest til Albertine kalte jeg karakteren min Cavale, et navn som betyr flukt, noe hun forklarer idet stykket ender.

Da jeg turnerte verden over i 1976, hadde jeg Astragalen med meg i en liten metallkoffert full av svetteflekkete T-skjorter, lykkeamuletter og den samme svarte jakken som jeg poserte skjødesløst utfordrende i på coveret av Horses. Det var en paperbackutgave fra Black Cat med et bilde av Marlene Jobert på omslaget. Den kostet 95 cent, omtrent det samme som jeg hadde betalt for hardcoverutgaven i 1968. Jeg tok den med til Detroit, der jeg møtte min egen Julien – en mangefasettert, reservert, nydelig mann som gjorde meg til sin hustru og senere enke. Etter at han døde, tok jeg Astragalen med meg tilbake til New York i 1996, pakket ned i en skattkiste sammen med andre bittersøte minner.

Like før jeg skulle turnere i Frankrike for ikke så lenge siden, kom jeg uforvarende over denne utgaven, men jeg orket ikke å åpne den. I stedet pakket jeg den inn i et gammelt tørkle og tok den med i nok en metallkoffert. Det var som om jeg hadde Albertine, en vissen blomst, under min 2000-tallsversjon av svetteflekkete T-skjorter. Men en natt jeg våknet på et hotell i Toulouse, pakket jeg den plutselig opp og begynte å lese den om igjen, mens jeg gjenopplevde spranget, lynnedslaget da ankelen brakk, og lynet fra billyktene da hennes reddende engel gransket det forskrekkede, hjerteformede ansiktet hennes. Scener fra mitt eget liv blandet seg med Albertines ord med dempet kraft. Og der, brettet mellom de gulnede sidene, lå et gammelt bilde av min elskede, og i den slitte bretten en lokk av det lange, brune håret hans – en dyrebar relikvie etter ham inne i en relikvie etter henne.

Ikke flyktige engler, men mitt livs engler.

En dag skal jeg besøke graven hennes med en termos svart kaffe, sitte hos henne en stund og dusje liljekonvallparfyme på gravsteinen – formet som en astragal, og som Julien hadde fått satt opp til minne. Min Albertine, som jeg tilbad henne! De strålende øynene hennes ledet meg gjennom min ungdoms mørke. Hun var min ledestjerne gjennom de hundre søvners netter. Og nå er hun din.

Patti Smith