Sigrid Lunde

12

Hjertets røst

Flukten

Personregister

Gjertrud Gare, jordmor

Emil Andreasson, også kjent som Carl Emil von Horn, svensk eventyrer og forfatter

Lars Storset, storbonde og fabrikkeier

Jørgine Storset, Lars’ kone (død)

Stine Storset, deres vesle datter (død)

Ola Storset, deres sønn

Klara Oppaas Storset, Olas kone

Vesle-Lars, Klara og Olas sønn

Leif, Klara og Olas sønn

Eline og Malene, innejenter på Storset

Skipper Edvart Johansen, Klaras gamlekjæreste

Aslak Lindaas, håndverker, fisker og sjømann

Karl Kleistmann, distriktslege, enkemann

Oskar Elias Ingebrigtsen, omreisende predikant

Øyvind Fyksdal, lensmann

Jorid Fyksdal, lensmannsfrue og poståpnerske

Severinus Callmeyer, prest

Beret Brekkhaug, venninne av Gjertrud

Beret Brekkja, datteren hennes

Steinar Onsstø, forretningsmann

Jenny Vogelhagen, tidligere venninne av Carl Emil

Gottlob Zetlitz, lege på Haukeland sykehus, en gang forlovet med Jenny

Johan Laurits Zetlitz, hans far, Gjertruds lærer på jordmorskolen

Jenny Afrodite Gullkampen, jordmor i Børdalen.

Dette har skjedd:

Gjertrud Gare er jordmor i Sæterdalen. Hun er nær knyttet til storgården Storset, der Kjempe-Lars regjerer sammen med sønnen Ola og hans kone Klara. Sammen har de sønnen Vesle-Lars.

Tre menn har en plass i Gjertruds hjerte: sjømannen Aslak Lindaas, emissæren Oskar Ingebrigtsen, og poeten og eventyreren Carl Emil von Horn. Aslak er solid og stø, men har tatt utenriks hyre. Oskar preker om Gud, men er i virkeligheten en stor kvinneforfører. Det blir Carl Emil som gjør sterkest inntrykk på henne.

Klara Storset tar et kurs på handelsskolen i Kristiania, og treffer Steinar Onsstø, som hun forelsker seg i. Samtidig oppdager Gjertrud at Carl Emil er en eventyrer som egentlig heter Emil Andreasson. Han bedyrer likevel at han elsker henne.

I påsken inviterer Klara Gjertrud med seg opp til Storset-seteren. Mens Gjertrud er ute, får Klara besøk av gamlekjæresten, skipper Edvart Johansen. Men Ola er mistenksom. Han dukker uventet opp på seteren, det blir en voldsom krangel, og doktor Kleistmann og Gjertrud må hente ham ned til bygden, stygt skadet.

På forretningsreiser til Kristiania treffer Klara Steinar Onsstø, og det ender med at hun blir gravid. Hun møter også Emil og låner ham en stor sum penger. Sommeren etter dukker han opp i Sæterdalen igjen, og Gjertruds hengivenhet utvikler seg til forelskelse. Forholdet lar seg ikke skjule, og Gjertrud blir kritisert av presten, som truer med å få henne avskjediget.

Klara føder en gutt som får navnet Leif. Ola tror at han er faren, mens det i virkeligheten er Steinars barn. Gjertrud er i en desperat situasjon, for Emil har reist igjen – og hun er blitt gravid. Han skriver og ber henne komme til ham, og hun ser en mulighet til å skjule svangerskapet.

Slik sluttet forrige bok:

Gjertrud tenkte at når det ble synlig, om noen måneder, så var det godt å ha en venninne å dele tanker, bekymringer og håp med. En kvinne som var i samme situasjon, og som forsto. En som ikke ville fortelle det til noen andre. For det var ikke lett å bære dette helt alene. Jo, hun ville si det!

– Klara, sa hun. – Jeg …

Klara grep etter kaffekjelen og skjenket i til Gjertrud og seg selv. Hun så ut som ei sprekkeferdig småjente som gikk og bar på en stor hemmelighet.

– Gjertrud, du aner ikke hvor den irriterer meg, denne prektigheten din! At du i det skjulte kan sprelle lystig med både armer og bein og gjøre hva du vil, og likevel se en synderinne som meg rett inn i øynene, som om du var jomfru Maria i Bibelen!

Øyeblikket hadde vært der, men nå var fristelsen til å betro seg, borte. Med ett føltes det forferdelig galt å fortelle Klara sannheten – like galt som å dele den med presten, kristenfolket eller de nære venninnene.

Gjertrud hadde mest lyst til reise seg og skrike ut sin frustrasjon. Hun hadde ingen å dele denne byrden med. Ingen! Bortsett fra … Men hvis Emil skjøv henne fra seg eller vendte henne ryggen, var hun fortapt. Da kunne hun like godt springe ut i elven!

1. KAPITTEL

Den natten innså hun sannheten, slik den fortonte seg nå. Hun ville ikke orke det. Hun hadde styrke, men ikke nok til å møte vantro, hån og fordømmelse fra sine beste venner. Likevel ville hun vel ha tålt det hvis det bare gjaldt henne. Men det gjorde ikke det. Det gjaldt et annet menneskes framtid: Barnets.

Veien var staket ut for henne. Hun så den for sitt indre øye: den gikk i kroker og svinger, langs stup og over rivende elver, og forsvant inn i en grå, truende skodde.

Ja, hun ville føde et barn, og barnet ville ha noe til felles med Emil – men også med henne. Det ville minne henne om Ol-Lorns, fantegutten, for gjennom hele oppveksten ville det få slengt til seg at det var en lausunge, en horunge. Og det var ikke til å holde ut.

Gjertrud gråt ikke, hun ville ikke bruke mer tårer på dette, for tårer vasket ikke bort skammen.

Der hun lå i mørket, tok hun bestemmelsen. Hun foldet hendene og ba til sin Gud, ba Ham tilgi henne, ba Ham forstå at hun ikke hadde mer enn den styrken som Han hadde gitt henne.

Hun ville prøve å gjøre det rette. Fikk hun døren smelt i ansiktet, måtte hun finne en annen løsning. For ingen skulle få vite hvordan det var stelt med henne! Samme hva det ville koste henne, så skulle ikke bygden vite noe.

Hun la to hender varlig på magen og lot leppene forme ordene lydløst: Du, der inne. Det kan nok hende at moren din kunne tåle skammen. Men du har ikke syndet, og derfor, så sant det er i min makt, og med Herrens hjelp, skal du ikke lide. Amen.

Med dette ordet på leppene sovnet hun.

Neste dag var en søndag, og hun bestemte seg for å gå i kirken. I dette øyeblikket syntes hun det ikke var vanskelig å være tapper og se folk inn i øynene – men det kunne forandre seg. Hun deltok i nattverden, og på vei ut nikket hun til Klara, som ga henne et skarpt blikk. – Kommer du til kaffe, Gjertrud?

– Nei takk, Klara.

– Du har mye å gjøre?

– Det er hviledagen i dag, sa Gjertrud. – Jeg holder meg hjemme, med mindre jeg blir kalt ut i fødselsforretning.

– Du skal ikke plukke bær i hagen på Storset?

– Ikke på en søndag, smilte Gjertrud tålmodig. – Men jeg blir glad hvis jeg kan få komme i morgen?

– Det blir du nok. Klara var åpenbart ikke fornøyd, men hun sa ikke mer, bare nikket kort og strente bort til Storset-trillen.

Gjertrud hilste på dem hun kjente, fikk noen ord og ga noen tilbake. Så bega hun seg på hjemveien.

Men helt alene ble hun likevel ikke denne dagen. Hun satt fordypet i Bibelen da Beret Brennhaug banket på. Det ble en trivelig ettermiddag. Beret var en annen slags venninne enn Klara. Det var aldri noe mørkt eller fordekt ved henne, hun hadde ingen hemmelig agenda når hun ba om noe eller tilbød Gjertrud noe.

Jeg skulle gjerne ha lettet litt av byrden for deg, Beret, tenkte Gjertrud da venninnen var gått. Men det ville ikke være rett. Jeg skal ikke ha trøst. Jeg kan gjerne fortelle deg hemmelighetene mine, men jeg kan ikke fortelle om barnet jeg bærer.

Det var mandag. Hun hadde hatt en uventet god natt, og følte seg styrket, men hun innså at det fort kunne endre seg. For hun hadde bestemt seg nå, hun hadde stridd seg igjennom den sjelelige kampen. Nå var det handling som telte, og det var rart med det: Tvil knekket, men besluttsomhet styrket. Hun kunne se Klara inn i øynene nå. Hun ville starte med bærplukkingen. Koke bær, fylle glass med syltetøy. Og når det passet, ville hun dra opp i fjellet og se hva hun kunne finne der – molter, kanskje. Men først var det Storset.

Hun trasket opp bjørkealleen med to store bøtter. Mon tro om hun ville treffe Klara i dag? Eller kanskje hadde hun dradd rett på fabrikken? Fullmakt til å plukke hadde Gjertrud uansett.

Hun hadde akkurat gått løs på ripsen, da Malene kom ut. – De er ikke hjemme, folket, men jeg har lov til å by på kaffe, og du setter deg vel sammen med meg og de andre?

– Det skal være meg en fornøyelse, smilte Gjertrud.

Hun fylte først bøttene med bær, og det gikk raskt. Så gikk hun inn på kjøkkenet, der kaffekjelen sto og holdt seg varm på komfyren. Drengene kom inn, hilste på henne og satte seg.

Gammeldrengen var særdeles pratsom i dag. – Dere har hørt om det kvinnfolket i Lauvdalen; denne prestedatteren? Hun ble kjørt til Orkdalen, til det fine, moderne sykehjemmet der. Han satte blikket i Gjertrud. – Og du vil ikke tro hva som er skjedd, Gjertrud, for du vet ikke noe om slikt, du!

– Hva kan det være som jeg ikke vet noe om? spurte hun med et anstrengt smil.

– Hun skal liksom være så from, denne prestedatteren, gliste drengen. – Hun står fremst i alt kristelig arbeid i Lauvdalen, og ber med hodet helt nedpå skotuppene. Men så fikk hun en stygg betennelse i underlivet. Det sto om livet, sier folk, og hun blir aldri helt frisk igjen.

Gjertrud grøsset, mens de andre flirte, og Malene gapte undrende.

Gammeldrengen slo håndflaten i bordet så asjetter og kopper hoppet. – Om dagen framsto hun som et lysende eksempel på kristelig levnet, men når det ble mørkt … Den gruveslusken hun var så begeistret for, kom luskende om natten, eller de møttes i avsidesliggende løer – steder hvor de ikke risikerte å støte på folk. Og det var visst ikke småtteri de bedrev i høyet!

Han bøyde seg framover, knep det ene øyet igjen og passet på at han hadde alles oppmerksomhet. – Så ble hun påsatt, da, og ga seg til med strikkepinner og alskens midler for å bli kvitt det vesle livet inni seg. Og så ble hun syk. Men mange mener at den hyklersken fikk som fortjent!

– De er stygge, karfolkene! utbrøt Malene, som ellers ikke blandet seg inn i diskusjoner. – Jeg er glad det ikke var meg.

Gammeldrengen skrattlo. – Deg, Malene? Du begynner å bli ei gammel attgløyme, du! Hvis du plutselig sto der med en unge, ville ingen si et vondt ord, for du løper ikke rundt og gjør deg prektig!

Malene satte opp en pussig mine, og snudde ryggen til.

Nå gikk diskusjonen høyt, men med ett sto Vesle-Lars på kjøkkenet, og det var tydelig at han hadde fått med seg mye av samtalen.

En av de unge drengene så på ham. – Når du vokser opp, vil du løpe etter jentene, du også, slik som far din gjør … Eh, slik han gjorde i yngre dager, mener jeg. Og så blir det fullt opp av unger som ingen vil vedkjenne seg.

– Aldri i livet! ropte Vesle-Lars. – Jeg rører ikke jenter, jeg, for da får jeg jentelus!

Gammeldrengen bøyde seg fram over bordet og ga den yngre drengen et sviende nakkeklask. – Hold kjeft, din tosk. Hva sitter du og gaper ut av deg? Nå løper Gjertrud rett til Klara med ordene dine, og så kommer de Ola for øre. Og da er du snart på utkikk etter nytt arbeid!

Yngstedrengen smilte blekt til Vesle-Lars. – Jeg bare tullet …

– Jeg skal si det til far! sa Vesle-Lars, men han flakket litt med blikket. Med sine ti år forsto han ikke helt hva drengen hadde sagt.

Gjertrud var utilpass da hun gikk hjem den kvelden, med spannene og kurvene fulle av bær. Nå hadde hun i enda sterkere grad fått gnidd inn hvordan bygden ville ta det når tilstanden hennes ble synlig. Hun hadde ofte hørt slik prat, men det hadde ikke vedrørt henne før nå, da den traff henne både i magen og i hjertet. Bygdefolket var fulle av fordommer mot kvinner som ‘kom i ulykka’. I dag hadde de hånet den stakkars, desperate kvinnen som nesten hadde mistet livet da hun prøvde å fjerne barnet som spirte i magen hennes. Selvsagt var slikt en synd ifølge Skriften, men likevel følte Gjertrud stor medynk med den stakkars prestedatteren fra Lauvdal. Hun hadde møtt henne noen ganger. Hun var ugift, omtrent på Gjertruds alder, og ingen kunne påstå at mennene løp etter henne, for Herren hadde ikke vært rundhåndet da han utstyrte henne med utseende og væremåte.

– Ja, hadde du ikke vært klar over det før, Gjertrud, sa hun halvhøyt, – så vet du nå hva som venter deg.

Den kritikken hun fikk da hun tok til seg Ol-Lorns, var ingenting mot hva som ville komme nå, for Ol-Lorns hadde tross alt ikke vært hennes kjødelige sønn. Hun lot bærene stå, og fant fram skrivesakene. Først leste hun enda en gang igjennom Emils brev, selv om hun nesten kunne det utenat, selv så langt som det var. Nå, tenkte hun. Nå var tiden kommet til å åpne seg for ham og fortelle ham den hjerteskjærende sannheten.

Hun takket for brevet hans og skrev hvor godt det gjorde henne å lese det, og hvilke gode minner hun hadde fra sommeren. Så skildret hun den første gangen hun fikk smake ‘Carl Emil von Horns’ ridderlighet og hjelpsomhet – den gangen hun ble kalt ut på jordmorforretning en februardag for ti år siden. Hun måtte ut på sjøen, noe hun alltid var livredd for, særlig når det var vinter og ruskevær. Men da hadde Emil, som hun den gang knapt kjente, tilbudt seg å hjelpe henne – Herren velsigne ham.

Hun lot ordene forme seg på papiret, mens hun gjorde som dikterne og dyppet pennen i sitt eget hjerteblod.

Min gode, elskede venn Emil,

Jeg må si sannheten. Da du sådde ditt frø oppe i Nordmarka i sommer, var det Herrens vilje at det ikke falt på steingrunn. Jeg vet nå at jeg er med barn, og at det vil komme til verden til våren. Jeg anklager deg ikke, Emil, for du tvang deg ikke på meg, og du fikk ikke noe som jeg ikke ga deg av hele mitt hjerte. Vi ga begge etter for våre følelser.

Over jul vil det være synlig hva som er i ferd med å skje, og jeg må innrette meg deretter. Jeg vet hvordan bygdens folk vil reagere på at en kristelig, ugift jordmor får et barn uten å være gift – til og med et barn hvis far alle vet navnet på. Derfor kan jeg ikke vise meg gravid i Sæterdalen, og enda mindre føde et barn her, og jeg tror ikke jeg vil ha styrken til å tåle skammen og ydmykelsen ved å bli fratatt min stilling som jordmor. Jeg har bedt Herren om styrke, men i denne saken har Han vendt meg ryggen.

Kjæreste Emil, la ikke dette bli en bør på dine skuldre. Det eneste jeg vil, er at jeg får høre fra deg, og at jeg alltid vet hvor du er. Jeg finner sikkert en løsning før det er for sent.

Igjen gjentar jeg at jeg ikke skammer meg. Dette barnet kan bli mitt livs største glede.

Da har jeg sagt ordene, og siden får det gå som det vil.

Hun avsluttet med noen mer hverdagslige ord, og så leste hun igjennom brevet. Skulle hun sende det slik? Ville Emil rynke pannen, synes at hun sutret og klaget, kanskje tro at hun prøvde å presse ham til ekteskap? Herregud, hvor villig hun nå var til å bli gift med ham, selv om han hadde denne evige rastløsheten i blodet. Ja, om han så aldri la reisevesken sin vekk!

Hun var nervøs da hun brettet arkene og la dem i konvolutten. Fra det øyeblikket brevet var sendt, ville hun ikke få en rolig dag, og enda mindre en rolig natt, før hun fikk svar. Men hva om hun ikke fikk noe svar? Hun visste hvor mye tid hun hadde før skammen ble åpenbar for alle og enhver: til noen uker over jul.

Hun var alene, hadde ingen å støtte seg til, ikke engang de to Beret-ene. Når hun først hadde bestemt seg for at dette var hennes dypeste hemmelighet, fikk det bli slik. Dette måtte være mellom henne, Emil – og Herren.

Hun trasket den korte veien til lensmannshuset, hvor poståpneriet befant seg. Jorid smilte og snakket velsignet hverdagslig da hun la brevet i sekken; det ville gå neste morgen med rutebåten, og derfra begynne sin vei mot poste restante-adressen.

– Du ser blek ut, sa hun, da Gjertrud var på vei mot døren. – Du er ikke syk, håper jeg?

Gjertrud smilte, ristet på hodet. – Nei da.

Så hun syk ut? Lå det tykt utenpå henne at noe var galt? Hun svelget, og begynte å gå hjemover.