Kristin Harmel

Når vi møtes igjen

Oversatt av Benedicta Windt-Val, MNO

Kristin Harmel

Når vi møtes igjen

Oversatt av Benedicta Windt-Val, MNO

Til Jason og sønnen vår:

Dere to lærer meg, hver eneste dag,

at kjærligheten kan være større, sterkere og vakrere

enn jeg noensinne kunne ha drømt om.

Jeg vil elske dere så lenge det er stjerner på himmelen.

Kapittel 1

Telefonen ringte en fredag morgen mens jeg lå i sengen og syntes synd på meg selv og forsøkte å finne ut hva jeg skulle gjøre med resten av livet mitt.

«Du har gravd deg ned i selvmedlidenhet, ikke sant?» sa Brian Meyer, som hadde vært sjefredaktøren min helt til forrige uke.

«Du ga meg sparken.» Jeg dro dynen over hodet for å stenge morgensolen ute. «Jeg har rett til å grave meg ned.»

«Emily, både du og jeg visste at dette måtte komme. Og du fikk ikke sparken – spalten din ble fjernet av budsjettmessige årsaker.» Han sukket, og jeg hørte at han bladde i noen papirer. «Dessuten var det bare en deltidsjobb. Du har mer enn nok av andre frilansoppdrag som kan holde deg flytende.»

«Ja visst. Ukeblader og aviser verden over står formelig i kø med oppdrag til journalister nå for tiden.» Jeg hadde arbeidet som frilansjournalist siden jeg var i begynnelsen av tyveårene. Den gangen blomstret pressen, og det var en enkel måte å skape seg et levebrød på dersom man var villig til å arbeide hardt. Men i løpet av de siste ti årene var markedet blitt overfylt av arbeidsledige skribenter og redaktører, og nå var det langt flere journalister enn det var jobber.

«Vel, vel. Jeg ringer ikke for å snakke om journalistikkens vilkår,» fortsatte Brian etter et øyeblikks pause. «Jeg ringer fordi jeg har noe til deg.»

Jeg sparket av meg dynen og satte meg opp. «En ny skrivejobb?»

«Ja visst, for det dukket plutselig opp en hel haug med ekstra penger på budsjettet vårt.» Han lo litt. «Nei, det jeg mener, er at jeg har en pakke til deg. Den kom i dag.»

«Er den fra et PR-firma?» Jeg fikk en jevn strøm av tilfeldige reklamesendinger – krukker med peanøttsmør jeg skulle smake på, CD-er jeg skulle lytte til og anmelde, klesprøver som dessverre aldri lot til å være i min størrelse – selv om det jeg faktisk hadde gjort karriere på, var å skrive artikler om kjente personer, i tillegg til den spalten om mellommenneskelige relasjoner jeg nettopp hadde mistet. Det var ikke store sjanser for at jeg plutselig skulle sette meg ned og skrive en glødende artikkel om valg av peanøttsmør. «For i så fall kan du bare kaste den eller gi den til en av assistentene.»

«Nei, dette er visst noe annet.» Jeg hørte at han bladde i papirer igjen. «Det er en stor, flat pappeske, en plakat eller noe sånt. Og adressen er skrevet for hånd. Det ser ikke ut som en reklamesending.»

«Hva er returadressen?»

«Den kommer fra et galleri i München i Tyskland.»

«Tyskland?» Jeg var forbløffet. Spalten min ble bare trykt i amerikanske aviser. Hvem kunne vel ha interesse av å sende meg noe fra Tyskland?

«Jeg sender den over til deg med FedEx, greit? Jeg ville bare si fra til deg på forhånd. Og ikke mist motet nå, hører du? Tingene kommer til å gå din vei igjen snart. Du er svært talentfull.»

«Sikkert,» sa jeg og la på før jeg rakk å fortelle ham hva jeg virkelig mente, nemlig at «svært talentfulle» mennesker ikke fikk sparken fra jobber de hadde hatt de siste tre årene. Greit nok, jeg hadde aldri vært heltidsansatt i Craig Newspaper Group, men de hadde publisert spalten min, Samliv, i treogtyve aviser landet over, med flere millioner lesere. Det hadde vært ganske godt betalt, tilstrekkelig til at jeg kunne leve godt så lenge jeg skaffet meg et par ekstra skriveoppdrag hver måned. Jeg hadde regnet med at jeg ville overleve sammenbruddet i frilansmarkedet, men nå viste det seg at jeg bare hadde trådt vannet en stund før jeg plutselig begynte å synke.

Egentlig var det på tide at jeg droppet spalten min uansett. Den blinde kan tross alt bare lede den blinde et visst stykke på vei før noen kommer og avslører bløffen. Og selv om jeg alltid la masse arbeid i alt jeg skrev om, viste til vitenskapelige studier eller siterte veletablerte venner og kolleger, var det likevel en del mennesker som fant det latterlig at jeg, en evigvarende single kvinne med en dysfunksjonell familiehistorie, skulle skrive med tyngde og autoritet om forhold og relasjoner. I all hemmelighet hadde jeg faktisk samlet en hel mappe med e-poster og brev fra lesere som beskyldte meg for å være en inntørket, bitter gammel jomfru. Kanskje de hadde rett. Heldigvis var det også mange takkebrev fra lesere som fortalte at jeg hadde hjulpet dem gjennom en skilsmisse eller gitt dem mot til å gjenoppta kontakten med et familiemedlem etter en krangel, men jeg hadde for lengst oppdaget at folk gjerne skrev mer når de var forbannet på deg enn når de var tilfredse. De brukte også langt flere banneord.

Pakken fra Tyskland var antagelig en sarkastisk «hvordan skaffe seg en mann»-plakat fra en amper leser som hadde sett spalten min på nettet. Det ville ikke bli den første – ikke engang den femte – jeg hadde mottatt. Men det ville kanskje bli den første fornærmelsen jeg hadde mottatt fra Tyskland.

Jeg trakk dynen over hodet og forsøkte å falle i søvn igjen. I dag ville spalten min stå på trykk for aller siste gang, og jeg hadde ikke noe stort ønske om å være våken og overvære begravelsen.

Stikk i strid med mine egne planer satt jeg fire timer senere overfor min beste venninne Myra på en restaurant med utsikt over Lake Eola i sentrum av Orlando mens hun viftet dramatisk med dagens utgave av Orlando Sentinel.

«Du burde være stolt,» sa hun fast. «Alvorlig talt, Emily, du har gjort en masse godt med denne spalten, og det var virkelig stil over avskjeden din.»

«Jeg har jo sagt at jeg ikke vil snakke om dette i dag.» Jeg tok en slurk sauvignon blanc. Vin klokken to om ettermiddagen var helt i orden når man ikke hadde en jobb lenger. Det spilte heller ingen rolle at jeg allerede var i gang med glass nummer to.

«Synd for deg. Vi skal nemlig snakke om det, for fortrengning har aldri hjulpet noen. Hvis jeg ikke tar feil, er det et direkte sitat fra en av spaltene dine.»

«Jeg fortrenger ingenting.» Jeg løftet glasset mitt i en ironisk skål. «Jeg bare påpeker at hele karrieren min så langt har vært et blindspor.»

«Selvmedlidenhet kler deg ikke.» Hun vinket på kelneren og bestilte en ny Cola Light. Til forskjell fra meg hadde hun en jobb hun måtte tilbake til. Hun arbeidet i et kommunesenter drevet av en ideell organisasjon, og var stort sett opptatt med å hjelpe folk hele dagen. «Heldigvis klarer du å holde all usikkerheten og tvilen ute av spaltene dine.»

Jeg trakk på skuldrene. Hun hadde rett – jeg var mye mer veltilpasset på trykk enn i virkeligheten. Den som bare kunne ha levd hele livet sitt bak en beskyttende pc-skjerm.

«Som sagt,» fortsatte hun etter at hun hadde fått colaen sin, «den siste spalten din var flott. Og du kommer til å lande på bena.»

«Det gjør jeg sikkert. Jeg hadde bare ikke planlagt å bli arbeidsledig i en alder av seksogtredve.»

«Det har sine fordeler også. Du har ingen forpliktelser, ingenting som holder deg tilbake. Ingen mann, ingen barn. Du kan bokstavelig talt gjøre hva som helst. Ubegrenset frihet.»

Jeg tvang frem et smil. «Ja, jeg er en heldiggris. Evigvarende single og barnløs. Alle kvinners store drøm.»

Myra rynket pannen. «Det var absolutt ikke det jeg mente.»

«Jeg vet det.» Men det sved likevel, spesielt fordi Myra visste at beskrivelsen ikke var helt korrekt. Jeg hadde et barn – men jeg hadde adoptert henne bort for mange år siden. Hun hadde nettopp fylt atten år og var blitt en voksen ung kvinne, og det meningsløse ved mitt eget liv begynte for alvor å gå opp for meg. Hva hadde jeg fått ut av all den friheten jeg liksom skulle ha oppnådd ved å gi avkall på barnet mitt? Absolutt null og niks, mens barnet mitt formodentlig hadde vokst opp og slått ut i full blomst som kvinne under andre menneskers tak.

Myras uttrykk endret seg, og jeg skjønte at hun også tenkte på Catherine – det var navnet jeg hadde gitt datteren min før sykepleieren forsvant med henne. Jeg hadde betrodd meg til henne for fire år siden, og det hadde vært godt endelig å dele byrden med noen. I mange år hadde jeg båret med meg historien om datteren min i et hemmelig rom i hjertet, på et sted der jeg lagret de bitene av livet mitt som jeg ønsket å huske og glemme på samme tid.

«Jeg mente ikke å si at du ikke hadde et barn,» sa Myra stille. «Det var virkelig tankeløst av meg.»

Jeg ristet på hodet og forsøkte å virke uberørt. «Ikke tenk på det. Du har på en måte rett, ikke sant? Jeg ga henne jo fra meg. Hun er noen andres barn nå, ikke mitt.»

Men selv om jeg ikke hadde sett Catherine siden den dagen jeg fødte henne – og selv om jeg visste at de nye foreldrene hennes utvilsomt hadde gitt henne et annet navn – var hun fortsatt min på et slags grunnleggende cellenivå. Jeg kom alltid til å elske henne, jeg kom alltid til å lure på hvordan hun hadde det, jeg kom alltid til å frykte at jeg hadde såret henne ved å gi henne fra meg, i stedet for å hjelpe henne. Hun var i blodet mitt, i knoklene mine, og selv nå, etter alle disse årene, var hun som regel det første jeg tenkte på når jeg våknet om morgenen. Jeg hadde lagt inn etterlysninger på en pinlig mengde adopsjonssøkesteder og chatterom på nettet i håp om å finne henne, bare for å forsikre meg om at hun hadde det bra. Men hittil hadde jeg ikke fått napp.

«Si meg, mente du det du skrev her?» spurte Myra. Hun satt og viftet med avisen igjen. «Om tilgivelse, mener jeg?»

Jeg blunket og tvang meg selv tilbake fra kanten av selvmedlidenhetens klippe. «Jeg mener alltid det jeg skriver,» parerte jeg glatt. Det var ikke egentlig løgn, men det var ikke hele sannheten heller. Avskjedsspalten min hadde handlet om å gå videre mot nye horisonter, og jeg hadde skrevet at nøkkelen til å klare det på en god måte lå i å gi slipp på fortidens nag. Bitterhet står i veien for å bygge opp og reparere forhold, hadde jeg skrevet. Men det var ikke alltid så lett å gi slipp på agg som det kunne høres ut som.

«I så fall er det kanskje på tide at du følger ditt eget råd og tilgir deg selv,» sa Myra. «Kanskje grunnen til at du føler at du står stille, er at du fremdeles skammer deg over at du ga fra deg datteren din.»

«Nei, det gjør jeg ikke.» Svaret mitt kom helt spontant, men jeg visste at det unnvikende blikket mitt fortalte Myra alt hun trengte å vite om sannhetsgehalten i ordene mine.

«Emily.» Myra sukket og ristet på hodet. «Vi har vært igjennom dette. Du tok den best mulige avgjørelsen ut fra de forutsetningene du hadde den gangen. Det var ikke en egoistisk handling, det var en uselvisk beslutning. Du var ikke i stand til å ta deg av et barn da du var atten år, og spesielt ikke like etter at moren din døde. Du tok et valg for å gi henne et bedre liv.»

Jeg så ned på vinglasset mitt, som på en eller annen måte var blitt tomt. «Jeg vet det.» Og det var sant. Jeg hadde tatt avgjørelsen ut fra alle de riktige grunnene. Men det betydde ikke at jeg ikke satte spørsmålstegn ved den hele tiden. Dessuten var det flere sider ved historien enn dem jeg hadde fortalt Myra. Ingen i hele verden – bortsett fra min bestemor Margaret, som var død for ikke så lenge siden – kjente hele sannheten. «Sett i etterpåklokskapens klare lys var det kanskje ikke det lureste valget i verden å skrive en spalte om personlige forhold når man er en person som bare ønsker å stikke hodet i sanden,» sa jeg da jeg så opp og fant ut at Myra fortsatt studerte meg med et vitende blikk.

Hun smilte. «Eller kanskje var det nettopp det beste du kunne ha gjort, fordi det tvang deg til å begynne å se noen av dine egne demoner i øynene. Men det er nå det harde arbeidet begynner.»

«Det harde arbeidet?»

Hun lo og kastet et blikk ned på spalten. «Jeg har tenkt å sitere den kloke Emily Emerson her, så spiss ørene. Du er kanskje blitt dårlig behandlet i fortiden, men hvis du ikke finner en utvei til å gli slipp på bitterheten, er det du selv som trekker deg ned. Derfor må du lære deg å tilgi, selv om det er vanskelig.» Hun så opp på meg og smilte. «Jeg spør én gang til, jeg. Mente du det du skrev her?»

Jeg så ned i fanget mitt og nikket.

«Fint. Da får du begynne å leve etter dine egne læresetninger, vennen min. Begynn med å tilgi deg selv.»

«Jeg skal gjøre mitt beste, kaptein,» sa jeg matt og signaliserte til kelneren at jeg ville ha et glass vin til.

Men sannheten var at jeg ikke ante hvor jeg skulle begynne.

To dager senere ringte det på døren akkurat idet jeg holdt på å avslutte en artikkel om en lokal triatlonstjerne for Runner’s World. Dette magasinet var en mer eller mindre fast oppdragsgiver for meg, og jeg likte å skrive om personer som gjorde noe godt for verden. I dette tilfellet hadde den unge kvinnelige idrettsutøveren overlevd tre runder med brystkreft, og nå løp hun for å skape blest om sykdommen. Det hadde vært en sann glede å intervjue henne over lunsj i en forstad til Orlando uken før.

«Jeg kommer!» ropte jeg, men da jeg kom så langt som til å åpne døren, svingte en FedEx-bil nettopp ut fra fortauskanten, og en flat pappeske sto lent mot veggen. Det tok et øyeblikk før jeg husket at Brian hadde lovet å videresende pakken fra Tyskland. Jeg tok den med meg inn, fremdeles nokså overbevist om at dette bare var enda en spøk fra en irritert leser. Men nysgjerrigheten fikk overtaket, så jeg rev av tapen og trakk ut innholdet.

Selv før jeg var ferdig med å ta av det beskyttende omslaget, visste jeg at det jeg sto med, ikke var en plakat. Papiret var tykt og ruglet, og da jeg fjernet det tynne flaket med pergamentpapir som dekket det, falt en liten konvolutt ut. Jeg plukket den opp fra gulvet og plasserte det som faktisk viste seg å være et lite maleri, på kjøkkenbordet, støttet mot veggen.

Så ble jeg stående og bare stirre på det.

Det var en nydelig utført akvarell av en kvinne som sto midt i noe som så ut til å være en kornåker mens hun så ut i det fjerne. Ansiktet hennes var klart synlig, uttrykket var besluttsomt og vemodig på samme tid. Hun var iført en rød kjole, frynset i skjørtekanten og med en rift i det ene ermet. Himmelen i bakgrunnen hadde en slående, dyp fiolett farge.

«Hva i alle …» mumlet jeg og lot fingrene gli over kvinnens ansikt.

Hun så ut som en yngre utgave av min bestemor Margaret. Jeg hadde skrevet om hennes død i spalten min for bare to måneder siden, og på det gamle familiebildet som hadde fulgt med som illustrasjon – et bilde av bestemor som leide faren min da han var en liten gutt – kunne hun ikke ha vært mer enn noen få år eldre enn kvinnen på maleriet foran meg.

Jeg følte meg forunderlig andpusten og rystet da jeg grep konvolutten som hadde ligget sammen med bildet, rev den opp og tok frem det lille kortet som lå i den.

Jeg leste spalten din, og du tar feil, sto det med elegant skråskrift. Bestefaren din sluttet aldri å elske henne. Margaret var hans livs kjærlighet.

Det var ingen underskrift, og selv om kortet var av god kvalitet og så kostbart ut, hadde det ingen kjennetegn. Det var ingenting som kunne avsløre hvem som hadde skrevet det, selv om det åpenbart var noen som ville ha meg til å tro at han eller hun kjente bestefaren min. Men det var umulig. Mannen var forsvunnet før faren min i det hele tatt ble født. Bestemor Margaret var blitt helt taus hver gang jeg spurte om ham, men jeg visste at han hadde sviktet henne på samme måte som faren min hadde sviktet moren min og meg.

Det var dette spalten min hadde handlet om den dagen for to måneder siden – hvordan en beslutning tatt av en mor eller far kunne få ringvirkninger ned gjennom generasjoner. Jeg hadde beskrevet bestemoren min som en elskelig person, men også en person som manglet en viktig del av seg selv, en del som var blitt fjernet. Jeg antydet at faren min, som hadde vokst opp uten å vite hvem hans egen far var, hadde levd med både fraværet av mannen og fraværet av morens fulle oppmerksomhet. Bestemor Margaret virket alltid underlig åndsfraværende, og selv om hun nå var død, kjentes det likevel som om noe ikke var avsluttet ennå. Etter at hun døde, fant jeg en siste beskjed fra henne på telefonsvareren min. Jeg må snakke med deg, Emily, sa hun med svak, gispende stemme. Kom så fort du kan, er du snill. Hun hadde lagt igjen beskjeden før daggry på valentinsdag, bare noen timer før hun trakk sitt siste åndedrag, og jeg hadde sovet igjennom alt sammen.

Jeg hadde avsluttet spalten uten å nevne at jeg også fulgte i familiens fotspor, men i dypet av mitt hjerte var det dette som var hovedpoenget i det jeg skrev den dagen – min frykt for at jeg ubevisst fulgte den samme veien som min far og min bestemor hadde gått. Det var tross alt flere år siden jeg hadde vært i et seriøst forhold, og jeg hadde snudd ryggen til min egen datter, ikke sant? Var det min skjebne å bli akkurat maken til dem? Lå det i blodet mitt? Helt til slutt hadde jeg oppfordret leserne til å tenke igjennom sin egen familiehistorie og ta tak i alt som påvirket deres egne forhold før det var for sent. Det hadde ikke unngått bevisstheten min at dette bare var enda et eksempel på at jeg unnlot å følge mine egne råd.

Jeg forsøkte å tenke logisk mens jeg betraktet maleriet. Kanskje det var blitt malt etter at spalten min hadde stått på trykk, av en eller annen som hadde brukt familiefotografiet som modell? Men jeg visste at det ikke var sant, det tykke papiret var litt gulnet i kantene, noe som tydet på at det var mange år gammelt, og uttrykket i kvinnens ansikt var en nøyaktig gjengivelse av min bestemor slik hun så ut når hun var i dype tanker – men på bildet som fulgte spalten, hadde hun smilt. Jeg var nesten sikker på at det var malt av noen som kjente henne. Men antydet det korte budskapet at det var min ukjente bestefar som var kunstneren?

Jeg måtte finne ut hvor dette maleriet kom fra. Jeg gikk bort til pc-en min og søkte på navnet på galleriet, og deretter slo jeg nummeret som sto på nettsiden deres.

Telefonen kimte og kimte i den andre enden, og litt rask hoderegning fortalte meg at klokken allerede var nesten ni om kvelden i München. Det kom ikke som noen overraskelse da telefonsvareren slo inn. Jeg forsto ikke et ord tysk, så jeg hadde ingen anelse om hva beskjeden gikk ut på, men etter pipetonen begynte jeg å snakke, i håp om at noen av dem som jobbet der, snakket engelsk.

«Hallo, mitt navn er Emily Emerson, og jeg har nettopp mottatt et maleri fra dette galleriet, uten at det fremgår hvem avsenderen er. Det er et portrett av en kvinne som står i en kornåker, med en vakker himmel som bakgrunn. Kan dere være så snille å ringe meg så fort som mulig?» Jeg la igjen telefonnummeret mitt, brøt forbindelsen og tilbrakte de neste ti minuttene ute på kjøkkenet mens jeg gransket min bestemors velkjente ansikt. Til slutt grep jeg telefonen igjen, trakk pusten dypt og ringte til det siste mennesket jeg ønsket å snakke med.

«Hei,» sa jeg da faren min svarte. Den dype stemmen hans var smertelig velkjent, selv om jeg ikke hadde snakket med ham på nesten åtte måneder. «Det er Emily. Jeg … jeg har noe jeg må vise deg.»

«Emily?» Den håpefulle klangen i stemmen hans ergret meg. Det var som om han trodde at jeg endelig holdt døren på gløtt for et nærere forhold. Men det var ikke det dette handlet om. «Selvfølgelig. Jeg kommer med en gang.»

Kapittel 2

Faren min kom en halv time senere, kledd i nypressede, koksgrå bukser, lyseblå skjorte og grått slips. Det viste seg at han kom rett fra kontoret. Han var blitt tynnere siden jeg så ham sist, under bestemors begravelse i februar, og jeg ble slått av hvor mye eldre han var blitt. Håret var nesten helt hvitt nå, og rynkene i ansiktet var dypere enn noen gang.

«Hei, vennen min,» sa han og så nesten bedende på meg fra dørterskelen.

«Kom inn,» sa jeg, snudde ryggen til ham og gikk i forveien ut på kjøkkenet før han kunne forsøke seg på noe pinlig, for eksempel å gi meg en klem.

Faren min bodde også i Orlando nå. Han hadde kommet hit fra Miami for syv år siden, tilsynelatende i håp om å gjenopprette et godt forhold til meg. Han hadde til og med åpnet en filial av firmaet sitt, Emerson Capital Investment, i Orange Avenue nede i sentrum, så han hadde en grunn til å oppholde seg her. Jeg vil gjerne tilbringe mer tid i Orlando, så vi har muligheten til å bli kjent med hverandre, sa han da han plutselig ringte til meg, like uventet som lyn fra klar himmel. Siden da hadde han pliktskyldigst ringt hver annen uke, men jeg lot nesten alltid disse telefonene gå til telefonsvareren, og jeg slettet de fleste av beskjedene hans uten å høre på dem. Ja, for hva var det egentlig å si?

Han hadde forlatt moren min og meg da jeg var elleve år gammel, for å gifte seg med en fireogtyve år gammel assistent i firmaet. Hun het Monica. Og første gang jeg traff henne, sa jeg rett ut til henne at jeg hatet henne, og at hun ikke hadde noen rett til å ødelegge mine foreldres ekteskap. Til gjengjeld gjorde hun det klart for faren min at hun ikke ville ha noe å gjøre med en drittunge som meg, et utsagn han unnskyldende gjentok overfor meg noen uker senere, da han forklarte meg hvorfor jeg ikke kom til å høre så mye fra ham i fremtiden. Han flyttet til Miami før jeg var ferdig med syvende klasse, og de neste ti årene – så lenge Monica var inne i bildet – hadde jeg nesten ingen kontakt med ham. Det var som om han helt hadde glemt at han faktisk hadde et barn.

Etter at de ble skilt, forsøkte han å gjenoppta kontakten med meg, men slik jeg så det, var det for sent. Det var utilgivelig å svikte barnet sitt slik som han hadde gjort. Og enda verre ble det av at han ikke kom tilbake etter at mor døde. Jeg hadde så vidt fylt atten da jeg mistet henne, så jeg var myndig og kunne stå på egne ben, men han måtte jo ha forstått hvor alene jeg følte meg. Det hadde åpenbart ikke hatt noen betydning. Han hadde ringt én gang, for å gi kort og kjølig uttrykk for sin medfølelse, og det var det hele. Senere følte jeg meg helt idiotisk når jeg tenkte på at jeg hadde fått hjerteklapp hver gang det ringte på døren hele den neste måneden, for jeg hadde hatt et intenst håp om at det skulle være han som kom for å installere meg i livet sitt igjen.

Da han omsider dukket opp igjen i det siste året av studietiden min og plutselig en dag sto utenfor bygget til journalistutdanningen ved University of Florida og bønnfalt meg om å få en sjanse til, hadde jeg allerede lukket hjertet mitt for ham. Jeg hadde for lengst innsett at jeg ikke hadde andre enn meg selv å stole på. Og jeg hadde aldri tilgitt ham at han hadde gitt meg den lærdommen i så ung alder. Nå hadde han tilbrakt de siste mange årene med å be overstrømmende om unnskyldning på telefonsvareren min og forklare at det han gjorde den gangen, hadde vært hans livs største feilgrep, men skaden var for stor og kunne ikke repareres igjen.

«Jeg ble så glad da du ringte, Emily,» sa han nå, lukket døren varsomt etter seg og fulgte etter meg bortover gangen. «Jeg vet jeg har mange ting å forklare og mye å gjøre godt igjen, men …»

Jeg avbrøt ham. «Dette er ikke en sosial visitt,» sa jeg kort. «Jeg har mottatt noe jeg gjerne vil spørre deg om.»

Han så motfallen ut, men nikket og ble med meg ut på kjøkkenet. Jeg pekte mot kjøkkenbordet, og da han fikk se maleriet, bråstoppet han og ble bare stående og stirre. «Hva er dette, Emily?»

«Jeg tror det er bestemor Margaret,» sa jeg nølende. «Hva sier du?»

Uten å svare tok han maleriet og så lenge på det, akkurat slik jeg selv hadde gjort en time tidligere. Han fulgte linjene i morens ansikt, og da han så opp igjen, ble jeg forskrekket over å oppdage at han hadde tårer i øynene. «Hvor har du fått dette fra?»

«Det kommer fra et galleri i München i Tyskland.» Jeg rakte ham det lille følgebrevet. «Det er ingen underskrift. Jeg vet ikke hvem som har sendt det.»

Øynene hans videt seg ut da han leste den korte teksten. «Jeg leste spalten din, og du tar feil,» leste han høyt. «Bestefaren din sluttet aldri å elske henne. Margaret var hans livs kjærlighet.» Han så opp og møtte blikket mitt. «Dette sikter til den spalten du skrev for et par måneder siden – den som handler om skadeverk som går i arv ned gjennom generasjonene.»

Jeg snudde meg vekk, plutselig skamfull. «Ja.» Jeg renset stemmen. «Jeg skylder deg visst en unnskyldning. Jeg visste ikke at du leste spalten min.»

«Selvfølgelig gjør jeg det.» Stemmen var mild og inneholdt ikke noe av den bebreidelsen jeg hadde ventet. «Hver eneste en av dem. Og det er ingen grunn til å be om unnskyldning. Du hadde rett i alt du skrev. Jeg oppførte meg helt forferdelig.»

«Ja. Men, altså …» Jeg bet meg i leppen og snudde meg mot maleriet igjen. «Hvor sikker er du på at dette virkelig er bestemor Margaret?»

Han studerte maleriet et øyeblikk. «Jeg er helt sikker, faktisk. Den siste tiden hun levde, fortalte hun meg den samme historien om og om igjen. Hun sa at den dagen hun traff faren min, var hun kledd i en rød kjole, og himmelen ble helt fiolett da solen sto opp. Akkurat som på bildet. Det er nettopp den scenen hun skildret for meg.» Han lukket øynene i noen sekunder. «Det gjorde meg alltid så trist at det mennesket som hadde såret henne mest i livet, skulle være nettopp det mennesket hun tenkte mest på mot slutten, da hun ble mer og mer omtåket. Det var den eneste perioden i livet mitt hun noensinne nevnte ham frivillig.»

«Hun savnet ham,» sa jeg lavt og kjente en bølge av dårlig samvittighet over at jeg ikke hadde tilbrakt så mye tid sammen med bestemoren min de siste månedene hun levde. Jeg hadde vært så travelt opptatt med karrieren min at jeg ikke hadde tatt meg tid til det, og nå kom jeg til å angre på det for all fremtid. Jeg så ned på maleriet igjen, og blikket mitt fulgte omrisset av de velkjente linjene i ansiktet hennes. «Men hva med den personen som sendte meg bildet? Tror du vedkommende vet hvem faren din er?»

«Jeg forstår ikke hvordan det skulle være mulig. Moren min kunne ikke forklare hva som skjedde med ham, men et fremmed menneske i Tyskland skulle på mystisk vis kjenne til familiehemmelighetene våre? Det henger ikke på greip.»

«Jeg vet det. Men tenk om det er sant, da? Tenk om bestemor Margaret virkelig var din fars store kjærlighet?»

Far så bort. «Og så bare forsvant han? Så seg aldri tilbake? Og nå er det noen som sender uventede, kryptiske beskjeder om at han aldri sluttet å elske henne?» Han ristet på hodet. «Det virker høyst usannsynlig, er jeg redd.»

Plutselig var det noe mørkt som begynte å syde inne i meg. «Hva er det som er usannsynlig? At han elsket henne, men likevel klarte å gå fra henne?»

«Ja, akkurat. Du snur ikke bare ryggen til mennesker du er glad i på den måten.» Han kastet et blikk på meg, og med ett var det som om han forsto hva han hadde sagt. «Jeg mente ikke deg og meg, Emily. Det er ikke den samme situasjonen.»

Jeg svelget tungt et par ganger. Enhver forståelse mellom oss var forsvunnet på et blunk. «Nei visst. Eplet faller ikke langt fra stammen, sies det.»

Han ventet til jeg møtte blikket hans. «Jeg er så lei for det, Emily. Så fryktelig lei for det. Det er ikke noe jeg kan si eller gjøre for å forandre på det jeg gjorde.»

«Så hvorfor fortsetter du å prøve, da?» Jeg kunne ikke fordra kulden i min egen stemme, men det var slik jeg opptrådte hver gang jeg snakket med faren min. Det var rett og slett enklere på den måten.

«Jeg dro på grunn av min egen bagasje, mine egne feil og mangler, Emily. Og jeg har behov for å forklare deg dette. Jeg vil så gjerne gjøre det godt igjen.»

«Hold opp, vær så snill.» Jeg følte meg plutselig helt utkjørt. «Jeg hører hva du sier. Men det endrer ikke på noe som helst.» Jeg tidde og så ned på ansiktet til bestemoren min.

«Jeg vet det.» Far var taus et øyeblikk. Så renset han stemmen. «Hva har du tenkt å gjøre med maleriet, Emily? Hva tror du?»

Jeg tok et dypt åndedrag. «Jeg må finne ut hvem som sendte dette, og hva vedkommende vet. Jeg vil så gjerne forstå hva som skjedde.»

«Jeg også. Og jeg skal hjelpe deg så godt jeg kan på alle måter.»

Jeg så vekk. «Takk, men dette klarer jeg selv.»

«Hvorfor ringte du til meg, da?» Fars stemme var mild, men jeg kom i forsvarsposisjon likevel.

«Jeg vet ikke. Jeg trodde kanskje du visste noe som kunne være til hjelp. Men det var selvfølgelig dumt av meg.»

Far så ned på maleriet igjen. «Det eneste jeg vet,» sa han etter en stund, «er at jeg vokste opp uten far. Og så presterte jeg å utsette deg for akkurat det samme.» Han så opp og smilte bedrøvet til meg. Så la han hånden på armen min et kort sekund før han begynte å gå mot døren. «Tro meg, jeg vil også gjerne komme til bunns i dette.»

Han stanset et øyeblikk på terskelen. «Jeg er glad du ringte, Emily,» sa han.

Telefonen kimte litt over seks neste morgen og rev meg ut av et mareritt der faren min og Monica sto ved mors grav og hånte meg. Jeg rev til meg røret.

«Dette er Nicola Schubert ved Galerie Schubert-Balck i München,» sa en stemme med tung aksent i den andre enden. «Jeg ringer for å snakke med Emily Emerson, som har lagt igjen en beskjed på svareren her. Er du miss Emerson?»

«Ja, det stemmer.» Jeg var øyeblikkelig lys våken og strakte meg etter blokk og penn.

«Jeg håper jeg ikke ringer for tidlig. Men jeg ville gjerne komme i kontakt med deg så fort som mulig.»

«Det går fint,» sa jeg fort. «Jeg forsøkte å få tak i dere fordi jeg mottok et maleri fra galleriet deres, og jeg …»

«Ja, ja,» avbrøt Nicola. «Jeg er klar over dette. Men jeg er redd det ikke er så mye jeg kan fortelle deg. Det er jo selvfølgelig et svært vakkert maleri – Piken i engen.»

«Er det navnet på maleriet?»

«Nei, egentlig ikke. Det er bare det vi kaller det. Det fulgte nesten ingen detaljer med da det kom hit.»

«Men hvem sendte det til dere?» spurte jeg. «Og hvorfor?»

«Det er det jeg prøver å fortelle deg. Jeg har ingen anelse. Det ble levert med bud, sammen med en maskinskrevet beskjed.»

«Har du den ennå?»

Hun snøftet. «Nei, det har jeg ikke. Jeg resirkulerer. Men jeg kan fortelle deg hva det sto i beskjeden. Det sto at det allerede var overført penger til galleriets konto, og at det burde være mer enn nok til å betale for restaureringen og frakten – og det var det også. Det sto at bildet hadde vært oppbevart i mange år i et rom som var for fuktig, og at avsenderen ønsket at det måtte settes i perfekt stand før det ble sendt videre til deg. Det fulgte også med en lukket konvolutt, og avsenderen ba meg sørge for at den ble levert til deg sammen med maleriet. Kanskje denne konvolutten inneholdt ytterligere opplysninger.»

«Nei,» sa jeg og sukket ved tanken på den kryptiske beskjeden. «Vet du hvor maleriet ble sendt fra? Et annet galleri i München?»

«Det var dessverre en av assistentene mine som tok seg av papirarbeidet, så jeg vet ingenting om hvor maleriet kom fra.»

«Kunne jeg få snakke med denne assistenten?»

«Bettina? Jeg er redd hun sluttet for en måned siden.»

«Er det noen måte jeg kan komme i kontakt med henne på?» Jeg hørte desperasjonen i min egen stemme. «Jeg vil bare gjerne spørre henne om hun husker noe om hvor maleriet kom fra.»

Nicola sukket. «Jeg er redd det er umulig. Vi skiltes ikke som venner.»

Jeg kunne formelig kjenne hvordan alle eventuelle spor smuldret vekk mellom fingrene på meg, ett for ett. «Har du noen anelse om hvorfor maleriet ble sendt til nettopp ditt galleri?»

«Fordi jeg er en av de fremste spesialistene i verden på denne typen kunst, selvfølgelig.» Den avmålte tonen røpet at jeg hadde fornærmet henne. «Og avsenderen var åpenbart oppmerksom på kvaliteten på arbeidet vårt.»

«Og du vet ikke hvem maleren er?»

Hun nølte. «Nei, det gjør jeg ikke.» Det var noe i stemmen hennes som fortalte meg at hun visste mer enn hun var villig til å si, men før jeg rakk å stille flere spørsmål, fortsatte hun: «Nå må jeg dessverre tilbake til kundene mine, miss Emerson. Jeg ville bare ringe tilbake for høflighets skyld. Jeg håper du får glede av maleriet. Det er svært vakkert. Jeg ble slått av måten kunstneren har brukt penselen på, og jeg må si at det var en glede å restaurere det.»

«Er det noe som helst annet du kan fortelle meg?»

«Vet du noe særlig om kunst?»

«Nei. Ikke egentlig.»

«Da er jeg redd de tekniske forklaringene mine ville være bortkastet. Og dessuten er det nesten umulig å forklare slike detaljer over telefonen. Nyt maleriet. Adjø.» Hun la på uten å si mer, og jeg satt igjen med telefonen i hånden, om mulig enda mer forvirret enn jeg hadde vært kvelden før.