Nicholas Sparks

To og to

Oversatt av Elsa Frogner

Nicholas Sparks

To og to

Oversatt av Elsa Frogner

Til deg, min trofaste leser: Takk for de siste tyve årene

Kapittel 1

Og snart blir vi tre

«Jøss!» kan jeg huske at jeg sa idet Vivian kom ut av badet og viste meg den positive graviditetstesten. «Så fantastisk!»

Sannheten var at følelsene mine snarere gikk i retning av: Er det virkelig sant? Allerede?

Mer enn noe annet opplevde jeg det som et sjokk, iblandet en aldri så liten dose skrekk. Vi hadde ikke vært gift i mer enn et år, og hun hadde allerede fortalt meg at når vi bestemte oss for å få barn, hadde hun tenkt å være hjemme de første årene etterpå. Jeg hadde alltid sagt meg enig når hun sa det – for jeg var av samme oppfatning – men i det øyeblikket forsto jeg også at vårt liv som et par med to inntekter snart ville ta slutt. Dessuten var jeg ikke sikker på om jeg var klar til å bli far ennå, men hva kunne jeg gjøre? Hun hadde jo ikke akkurat lurt meg, heller ikke hadde hun lagt skjul på at hun ønsket barn, og hun hadde sagt fra straks hun hadde tatt sin siste pille. Selvfølgelig ønsket også jeg barn, men det var bare tre uker siden hun sluttet med pillen. Jeg kan huske at jeg hadde tenkt at jeg hadde minst noen måneder på meg før kroppen hennes tilpasset seg sin normale, babyproduserende tilstand. For alt jeg visste, kunne det bli vanskelig for å henne å bli gravid, noe som betydde at det til og med kunne ta et år eller to.

Men ikke min Vivian. Kroppen hennes hadde tilpasset seg øyeblikkelig. Min Vivian var fruktbar.

Jeg la armene om henne, og så granskende på henne for å se om hun allerede var begynt å gløde. Men det var altfor tidlig for den slags, ikke sant? Hva er forresten det å gløde? Er det bare en annen måte for å uttrykke at noen ser varm og svett ut? Hvordan kom livet vårt til å forandre seg? Og hvor mye?

Spørsmålene kvernet rundt og rundt, og som jeg sto der og holdt om min kone, hadde jeg – Russell Green – ingen svar på noen av dem.

Noen måneder senere inntraff den store begivenheten, selv om jeg må medgi at mesteparten av dagen forblir som i en tåke for meg.

Når jeg tenker tilbake, innser jeg at jeg burde ha skrevet ned alt sammen mens det fortsatt var nytt og dagsaktuelt. En slik begivenhet burde erindres i levende detalj – ikke i de tåkete glimtene jeg ser ut til å minnes. Den eneste årsaken til at jeg husker så pass mye som jeg gjør, er Vivian. Hver detalj syntes å ha avtegnet seg i hennes bevissthet, men så var det jo også hun som hadde veer, og smerte kan iblant skjerpe tankene. Det er i hvert fall det som sies.

Det jeg vet med sikkerhet, er at når vi iblant gjenkaller erindringer fra den dagen, har hun og jeg litt motstridende oppfatninger. Jeg betraktet for eksempel mine handlinger som helt forståelige, omstendighetene tatt i betraktning, mens Vivian kunne uttale at jeg enten var egoistisk, eller simpelthen bare en komplett idiot. Når hun fortalte historien til venner – og det har hun gjort mange ganger – pleide folk å le, eller de ristet på hodet og sendte henne medlidende blikk.

I rettferdighetens navn tror jeg verken jeg var egoistisk eller en komplett idiot, for det var tross alt vårt første barn, og ingen av oss visste helt hva vi kunne forvente da hun fikk veer. Er det noen som virkelig føler seg forberedt på det som kommer? Jeg var blitt fortalt at fødselsveer er uberegnelige, og under svangerskapet hadde Vivian mer enn én gang minnet meg på at hele forløpet, fra de første sammentrekningene og frem til den egentlige fødselen kunne ta mer enn én dag – dette gjaldt spesielt for en førstegangsfødende – og at veer i tolv timer eller mer ikke var uvanlig. Som de fleste vordende fedre betraktet jeg min kone som eksperten, og tok hennes ord for gitt. Det var tross alt hun som hadde lest alle bøkene.

Det skal også bemerkes at jeg ikke var fullstendig udugelig den morgenen det her er snakk om. Jeg hadde tatt mitt ansvar alvorlig. Både overnattingsbagen og babyens bag var pakket og klar, og innholdet i begge var blitt sjekket og dobbeltsjekket. Kamera og video var ladet og ferdig til bruk, og barneværelset var utstyrt med alt barnet vårt ville trenge i hvert fall den første måneden. Jeg hadde lært meg den kjappeste ruten til klinikken, og hadde planlagt alternative ruter i tilfelle det var hendt en ulykke på motorveien. Jeg hadde også visst at babyen snart ville ankomme; for i dagene forut for den virkelige fødselen hadde det vært flere falske alarmer. Men selv jeg var klar over at nedtellingen virkelig var begynt.

Jeg var med andre ord ikke helt forbauset da min kone ristet liv i meg klokken halv fem den sekstende oktober 2009, og kunngjorde at det nå var fem minutter mellom veene, og at hun mente det var på tide å dra inn til klinikken. Jeg tvilte ikke på henne, for hun visste forskjellen på kynnere og det som nå sto på programmet. Men selv om jeg hadde forberedt meg på dette øyeblikket, var ikke min første tanke å slenge på meg klær og få saker og ting ned i bilen. Nei, tankene mine dreide seg overhodet ikke om min kone og barnet som snart skulle se dagens lys. De seilte isteden i baner som disse: I dag er det den store dagen, og folk kommer til å knipse en masse bilder. Andre mennesker vil se på disse fotografiene i uminnelige tider fremover, og av hensyn til etterslekten bør jeg hoppe inn i dusjen før vi drar, for håret mitt ser ut som jeg har tilbrakt natten i en vindtunnel.

Det er ikke det at jeg er forfengelig; jeg innbilte meg bare at jeg hadde tid i massevis, så jeg sa til Vivian at jeg var klar til å dra om noen få minutter. Vanligvis dusjer jeg raskt – det tar meg ikke mer enn ti minutter på en vanlig dag, inkludert barbering – men like etter at jeg hadde såpet meg inn med barberkrem, syntes jeg at jeg hørte Vivian skrike inne fra stuen. Jeg lyttet et øyeblikk, men hørte ikke mer. Likevel satte jeg opp farten. Mens jeg skylte meg, hørte jeg enda et rop, men pussig nok virket det som om hun ropte om meg, ikke til meg. Jeg slo et håndkle om livet, og fortsatt dryppende våt skrittet jeg ut i den halvmørke gangen. Og jeg sverger ved Gud på at jeg var i dusjen i mindre enn seks minutter.

Vivian utstøtte igjen et skrik, og det tok meg et sekund å fatte at hun lå på alle fire og ropte inn i mobiltelefonen at jeg befant meg I DEN FORDØMTE DUSJEN! og krevde svar på HVA I HELVETE DEN IDIOTEN INNBILLER SEG?!?! Ordet idiot var forresten det peneste uttrykket hun brukte da hun beskrev meg i denne samtalen, for språket var faktisk langt mer fargerikt. Det jeg ikke visste, var at de veene som var kommet med fem minutters mellomrom, nå kom annethvert minutt. Dessuten hadde hun intense kramper i korsryggen. Ryggsmerter av denne typen er nesten uutholdelige, og plutselig skrek Vivian så voldsomt at lyden på sett og vis fikk en egen, uavhengig eksistens, en som kanskje fortsatt svever omkring over nabolaget vårt i Charlotte, Nord-Carolina, som vanligvis er et fredelig sted.

Gjett om jeg satte inn et høyere gir etter dette! Jeg hev på meg klærne uten å tørke meg skikkelig, og fikk de nødvendige sakene ned i bilen. Jeg støttet Vivian da vi gikk til bilen, og sa ikke et ord om at hun grov fingerneglene ned i underarmen min. Som et lyn var jeg bak rattet, og straks vi var ute på veien, ringte jeg fødselslegen, som lovte å møte oss på klinikken.

Veene kom fortsatt med et par minutters mellomrom da vi ankom, men Vivians store smerter gjorde at hun ble ført rett inn på fødestuen. Jeg holdt henne i hånden og prøvde å hjelpe henne med pustingen – hvorpå hun igjen kom med diverse kraftuttrykk om meg og om hvor jeg kunne putte den fordømte pustingen min! – helt til anestesilegen ankom for å gi henne epidural. I begynnelsen av svangerskapet hadde Vivian vurdert om hun skulle ta imot epidural eller ikke, før hun motvillig var kommet til at det ønsket hun, og denne avgjørelsen viste seg nå å bli til velsignelse. Straks medisineringen var begynt å virke, trakk smerten seg bort, og Vivian smilte for første gang siden hun ristet meg våken den morgenen. Fødselslegen hennes – en mann i sekstiårene, med velkjemmet, grått hår og et vennlig ansikt – kom vandrende inn i rommet hver halvtime eller så for å se hvor stor åpningen var, og innimellom disse visittene ringte jeg begge foreldreparene, så vel som søsteren min.

Tiden var inne. Sykepleiere ble tilkalt, og de gjorde i stand utstyret med rolig effektivitet. Så ga legen plutselig min kone beskjed om å presse.

Vivian presset på gjennom tre veer, og på den tredje begynte legen med ett å vrikke med hendene, omtrent som når en magiker trekker en kanin opp av hatten. I neste øyeblikk var jeg blitt far.

Akkurat sånn var det.

Legen undersøkte babyen, og selv om hun var en anelse anemisk, hadde hun ti fingre, ti tær, et sunt hjerte og et par lunger som tydeligvis fungerte som de skulle. Jeg stilte spørsmål om anemien, og doktoren sa at det ikke var noe å bekymre seg for. Og så, etter at han hadde sprutet en skvett med et eller annet i øynene på babyen vår, ble hun vasket og innsvøpt og lagt i armene på min kone.

Akkurat som jeg hadde forutsett, ble det tatt bilder hele dagen, men når folk senere så dem, var det pussig nok ingen som lot til å ense hvordan jeg så ut.

Det er blitt sagt at nyfødte babyer enten ligner Winston Churchill eller Mahatma Gandhi, men fordi anemien gjorde at huden på datteren min hadde en gråaktig tone, var min første tanke at hun minnet om Yoda, men uten ørene, selvfølgelig. En vakker Yoda, selvsagt, en Yoda til å miste pusten av, en Yoda så mirakuløs at da hun grep om fingeren min, kjentes det som om hjertet mitt skulle briste. Foreldrene mine ankom tilfeldigvis et par minutter senere, og i min spenning og opphisselse møtte jeg dem ute i korridoren og buste ut med de første ordene som falt meg inn.

«Vi har fått en grå baby!»

Mor så på meg som om jeg var gått fra vettet, mens far stakk fingeren inn i øret som om han lurte på om ørevoks hadde fratatt ham evnen til å høre skikkelig. Uten å ense kommentaren min gikk de inn i rommet og så Vivian ligge med datteren vår i armene sine, med et ansiktsuttrykk som var både opphøyd og skjønt. Øynene mine fulgte deres, og jeg tenkte for meg selv at London måtte være verdenshistoriens kosteligste lille jente. Selv om jeg er sikker på at alle nybakte fedre tenker det samme om sine egne barn, gjenstår det enkle faktum at det bare kan finnes ett barn som faktisk er verdenshistoriens kosteligste. Noe i meg var forundret over at ikke andre på klinikken stakk innom rommet vårt for å stirre betatt på datteren min.

Mor trippet mot sengen mens hun strakte seg frem for å se vidunderet enda bedre.

«Har dere bestemt dere for navn?» spurte hun.

«London,» svarte min kone, og all oppmerksomheten hennes var rettet mot barnet. «Vi har bestemt oss for at hun skal hete London.»

Foreldrene mine gikk etter en stund, men kom tilbake senere samme ettermiddag. I mellomtiden fikk vi også besøk av Vivians foreldre. De hadde kommet med fly fra Alexandria, Virginia, der Vivian vokste opp, men selv om Vivian var henrykt, kjente jeg straks hvordan spenningen i rommet begynte å stige. Jeg hadde alltid følt at de trodde datteren deres hadde slått seg til ro da hun besluttet at hun ville gifte seg med meg, og hvem vet? Det virket heller ikke som om de likte foreldrene mine, og følelsen var gjensidig. Selv om de fire alltid var elskverdige mot hverandre, var det uansett innlysende at de foretrakk å unngå hverandres selskap.

Den eldre søsteren min, Marge, kom innom sammen med Liz, og hadde med seg gaver. Marge og Liz hadde vært sammen lenger enn jeg og Vivian – noe som på den tiden var mer enn fem år – og ikke bare syntes jeg at Liz var en fantastisk partner for søsteren min. Jeg visste også at Marge var den mest fantastiske storesøsteren noen kunne ha. Med begge foreldrene mine i full jobb – far var rørlegger, og mor arbeidet som resepsjonist ved et tannlegekontor frem til hun gikk av med pensjon for noen få år siden – hadde Marge ikke bare gjort jobben som reserveforelder nå og da, men hadde også vært en nær fortrolig som hjalp meg gjennom ungdomstidens angst og uro. Heller ikke de likte Vivians foreldre, forresten. Dette var en følelse som hadde vokst frem under bryllupet mitt, da Vivians foreldre nektet å la Marge og Liz sitte sammen ved hovedbordet. Sant nok hadde Marge deltatt på bryllupsfesten, mens Liz ikke fikk komme – og Marge hadde valgt å iføre seg smoking, ikke kjole – men dette var en krenkelse ingen av dem hadde klart å tilgi, ettersom andre heterofile par fikk en ganske annen behandling. For å være ærlig bebreider jeg ikke Marge eller Liz at dette gjorde dem opprørt, for det var også jeg. Hun og Liz kommer bedre overens enn de fleste av de gifte parene jeg kjenner.

Mens besøkende kom og gikk, ble jeg værende på rommet sammen med min kone resten av dagen. Jeg satt enten i gyngestolen nær vinduet eller på sengen ved siden av henne, mens vi gjentatte ganger hvisket i forbløffelse at vi hadde en datter. Jeg kunne stirre vekselvis på min kone og datter og vite med sikkerhet at jeg tilhørte disse to, og at vi tre for alltid ville være forbundet med hverandre. Følelsene var overveldende – som alt annet den dagen – og jeg grep meg i å lure på hvordan London ville se ut som tenåring, eller hva hun ville drømme om, eller hva hun kom til å gjøre med livet sitt. Hver gang London gråt, flyttet Vivian henne automatisk til brystet, og der ble jeg vitne til enda et mirakel.

Hvordan vet London hvordan hun skal gjøre det? undret jeg for meg selv. Hvordan i all verden vet hun det?

Det er imidlertid et annet minne fra den dagen som bare er mitt.

Det hendte den første kvelden på klinikken, lenge etter at de siste besøkende var gått. Vivian sov, og jeg satt og døste i gyngestolen da jeg hørte at datteren min begynte å bli urolig. Før denne dagen hadde jeg aldri holdt en nyfødt, og jeg løftet henne opp i armene mine og holdt henne tett inn mot meg. Jeg trodde jeg ville bli nødt til å vekke Vivian, men London forbauset meg med å roe seg ned. Jeg akte meg bakover i gyngestolen, og de neste tjue minuttene ble jeg sittende og undre meg over følelsene hun vekket i meg. At jeg tilba henne, visste jeg allerede, og alt nå var tanken på et liv uten henne ikke til å holde ut. Jeg husker at jeg hvisket til henne at jeg var faren hennes, og at jeg alltid ville stille opp for henne. Og som om hun forsto nøyaktig hva jeg sa, begynte hun å vri på seg, før hun satte i å skrike. Det endte med at jeg rakte henne tilbake til Vivian.

Kapittel 2

I begynnelsen

«Jeg sa det til dem i dag,» annonserte Vivian.

Vi befant oss på soverommet. Vivian hadde skiftet til pyjamas og krøpet opp i sengen, endelig var vi to alene. Det var midt i desember, og London hadde sovet i mindre enn en time. I en alder av åtte uker sov hun fortsatt bare tre til fire timer sammenhengende. Vivian hadde ikke klaget, men hun var uendelig trett. Vakker, men trett.

«Fortalt hvem hva?» spurte jeg.

«Rob,» svarte hun, og mente sjefen i medieselskapet hun jobbet i. «I dag ga jeg offisielt beskjed om at jeg ikke kommer tilbake når fødselspermisjonen er over.»

«Å,» sa jeg og kjente det samme stikket av skrekk som jeg hadde fått da jeg så den positive graviditetstesten. Vivian tjente nesten like mye som jeg, og uten hennes inntekt var jeg ikke sikker på om vi kunne opprettholde livsstilen vår.

«Han sa at døren alltid sto åpen om jeg skulle ombestemme meg,» tilføyde hun. «Men jeg fortalte ham at London ikke skulle oppdras av fremmede. I motsatt fall – hvorfor i det hele tatt skaffe seg barn?»

«Du er ikke nødt til å overbevise meg,» sa jeg og gjorde mitt beste for å skjule det jeg følte. «Jeg er på parti med deg.» Vel, en del av meg var i hvert fall det. «Men du er vel klar over at da kan vi ikke spise like ofte ute som før, og at vi må kutte ned på unødvendige utgifter, ikke sant?»

«Jeg vet det.»

«Og det er greit for deg at du ikke handler fullt så mye?»

«Du sier det som om jeg sløser med penger. Det gjør jeg aldri.»

Kredittkortregningene syntes noen ganger å tyde på det motsatte – det samme gjorde klesskapet hennes, der det bulte av klær og sko og vesker – men jeg kunne høre ergrelsen i tonefallet, og det siste jeg ønsket, var en krangel. Isteden rullet jeg meg mot henne og trakk henne inntil meg; jeg hadde noe annet i tankene. Jeg kysset henne på halsen.

«Nå?» spurte hun.

«Det er lenge siden.»

«Og den stakkars bassen min føler at han holder på å eksplodere, ikke sant?»

«Det vil jeg ærlig talt ikke ta sjansen på.»

Hun lo, og idet jeg begynte å kneppe opp pyjamastoppen hennes, hørte vi en lyd fra babycallingen. I samme øyeblikk frøs vi til begge to.

Ingenting.

Fortsatt ingenting.

Og akkurat da jeg tenkte at kysten var klar, og slapp ut pusten, som jeg ikke visste at jeg hadde holdt, satte støyen fra babycallingen i gang med full styrke. Med et sukk rullet jeg meg over på ryggen, og Vivian smøg seg opp av sengen. Innen London til slutt ble rolig – noe som tok en drøy halvtime – var ikke Vivian i humør til et nytt forsøk.

Neste morgen hadde Vivian og jeg mer hell. Så pass mye hell, faktisk, at jeg muntert sa meg villig til å ta hånd om London når hun våknet, slik at Vivian kunne legge seg til å sove igjen. Men London måtte ha vært like trett som Vivian, for det var ikke før jeg hadde gjort meg ferdig med kaffekopp nummer to, at jeg hørte lyder, men ikke gråt, strømme ut fra babycallingen.

Inne på rommet hennes danset mobilen over barnesengen frem og tilbake, og London sprellet og var full av energi. Beina hennes gikk som stempler. Jeg kunne ikke la være å smile, og plutselig smilte også hun.

Det var ikke luft i magen; det var ikke en rykning i ansiktsmusklene. Dem hadde jeg sett, og nå trodde jeg nesten ikke mine egne øyne. Dette var et ekte smil, like sikkert som soloppgangen, og da hun ga fra seg en uventet gurgling, ble den allerede fantastiske begynnelsen på dagen min med ett tusen ganger bedre.

Jeg er ingen klok mann.

Det betyr ikke at jeg er uintelligent, slett ikke. Men klokskap betyr mer enn å være intelligent, for det innbefatter forståelse, empati, erfaring, indre ro og intuisjon, og når jeg tenker tilbake, er det tydelig at jeg mangler mange av disse egenskapene.

Her er mer av det jeg har lært meg: Alder garanterer ikke for klokskap mer enn alder garanterer for intelligens. Jeg er klar over at dette ikke er en populær forestilling – for betrakter vi ikke ofte våre eldre som kloke delvis fordi de har grått hår og rynker? Men i det siste har jeg begynt å tro at enkelte mennesker er født med evnen til å bli klok, mens andre ikke er det. Og hos enkelte mennesker virker det som om klokskap er innlysende selv i ung alder.

Som min søster Marge, for eksempel. Hun er klok, og hun er bare fem år eldre enn meg. For å si det som det er, har hun vært klok like lenge som jeg har kjent henne. Det er Liz også. Hun er yngre enn Marge, likevel er hennes kommentarer både tankevekkende og innsiktsfulle. Etter en samtale med henne griper jeg meg ofte i å overveie det hun har sagt. Foreldrene mine er også kloke, og i det siste har jeg tenkt mye på det. For nå står det klinkende klart for meg at selv om det å være klok er en egenskap som går igjen i familien, har den hoppet bukk over meg.

For hvis jeg hadde vært klok, ville jeg ha hørt på Marge sommeren 2007, da hun kjørte meg ut til gravlunden der besteforeldrene våre ligger begravet, og hun spurte meg om jeg var absolutt sikker på at jeg ønsket å gifte meg med Vivian.

Hadde jeg vært klok, ville jeg ha hørt på far da han spurte meg om jeg var sikker på at jeg ville starte mitt eget reklamebyrå i en alder av trettifem år.

Hadde jeg vært klok, ville jeg ha hørt på mor da hun rådet meg til å tilbringe så mye tid sammen med London som jeg kunne, ettersom barn blir så fort store og man aldri kan få disse årene tilbake.

Men som jeg sa er jeg ingen klok mann, og av den grunn gikk livet mitt mer eller mindre i spinn. Selv nå undrer jeg meg på om jeg noen gang vil komme meg helt på fote igjen.

Hvor begynner man når man prøver å finne mening i en historie som virker ganske meningsløs? Med begynnelsen? Og hvor er begynnelsen?

Hvem vet?

Så la oss begynne med dette. Da jeg var barn, vokste jeg opp og trodde at jeg ville føle meg som en voksen straks jeg fylte atten år. Det hadde jeg rett i. Da jeg var atten, la jeg allerede planer. Familien min hadde levd fra hånd til munn, og jeg hadde overhodet ikke tenkt å gjøre det samme. Jeg drømte om å starte mitt eget firma, være min egen sjef, selv om jeg ikke var helt sikker på hva jeg skulle finne på å gjøre. Fordi jeg kom til at college ville hjelpe meg med å styre i riktig retning, begynte jeg på Universitetet i Nord-Carolina, men jo lenger jeg var der, desto yngre begynte jeg å føle meg. Innen jeg mottok eksamensbeviset, kunne jeg ikke riste av meg følelsen av at jeg stort sett var den samme karen som jeg hadde vært på videregående.

College hadde heller ikke hjulpet meg til å bestemme meg for hva slags firma jeg ønsket å starte. Erfaringer fra den virkelige verden hadde jeg lite av, og kapital var det enda mindre med. Derfor utsatte jeg drømmen og fant meg en jobb innenfor reklamebransjen, hos en mann som het Jesse Peters. Jeg iførte meg dress når jeg gikk til kontoret, og jobbet lange dager. Likevel følte jeg meg ofte yngre enn alderen skulle tilsi. I helgene oppsøkte jeg de samme barene som jeg gjorde på college, og det slo meg ofte at jeg kunne begynne på nytt som førsteårsstudent og gli rett inn i hvilken som helst studentforening. I løpet av de neste åtte årene skjedde det enda flere forandringer. Jeg giftet meg, kjøpte hus og begynte å kjøre en hybrid. Men selv da følte jeg meg nødvendigvis ikke som den voksne utgaven av meg selv. Peters hadde tross alt nærmest overtatt den plassen foreldrene mine hadde hatt – for i likhet med dem kunne han gi meg beskjed om hva jeg skulle gjøre, ellers – noe som fikk meg til å føle at jeg fortsatt bare lot som. Noen ganger når jeg satt ved skrivebordet, kunne jeg prøve å overbevise meg selv: Greit, nå er det offisielt. Nå er jeg en voksen mann.

Denne erkjennelsen kom selvsagt etter at London ble født og Vivian sa opp jobben. Jeg var ennå ikke fylt tretti år, og presset jeg følte for å forsørge familien de neste årene, krevde ofre i en grad som ikke engang jeg hadde regnet med. Og hvis ikke det er å være en voksen, vet jeg ikke hva det er. Etter å ha gjort meg ferdig med dagens jobb – på dager da jeg faktisk klarte å komme meg hjem i rimelig tid – kom jeg inn gjennom døren og hørte London rope: «Pappa!» Da ønsket jeg bestandig at jeg kunne være mer sammen med henne. Da kom hun løpende, og jeg løftet henne opp i en feiende bevegelse. Hun slo armene om halsen min, og jeg påminnet meg selv om at alle ofre var verdt det, om så bare på grunn av den vidunderlige lille jenta vår.

I den hektiske hverdagen var det lett å overbevise seg selv om at de viktige tingene i livet – kone og datter, arbeid og familie – gikk helt greit, selv om jeg ikke fikk være min egen sjef. I sjeldne øyeblikk, når jeg så for meg en fremtid, grep jeg meg i å se for meg et liv som slett ikke var så annerledes enn det jeg opplevde fra dag til dag, og at også det var greit nok. På overflaten virket det som om alt utfoldet seg glatt og smidig, men dette burde jeg ha tatt som et advarende tegn. Du må tro meg når jeg sier at jeg ikke hadde den minste anelse om at jeg i løpet av et par år kunne våkne om morgenen og føle meg som en av disse immigrantene på Ellis Island, som var ankommet Amerika uten mer enn klærne de gikk og sto i, folk som ikke snakket språket og undrende spurte seg selv: Hva skal jeg gjøre nå?

Nøyaktig når begynte alt å gå galt? Spør du Marge, er svaret gitt: «Det begynte å gå nedover da du møtte Vivian,» sa hun mer enn én gang til meg. Men det er klart, fordi Marge er den hun er, rettet hun automatisk på seg selv. «Det tar jeg tilbake,» kunne hun tilføye. «Det begynte lenge før, da du fortsatt gikk i grunnskolen og hengte den plakaten på veggen, den med jenta i den knøttlille bikinien med de digre puppene. Jeg likte forresten den plakaten, men den fordervet tenkemåten din.» Men så, etter ytterligere fundering, kunne hun riste på hodet og si på en grunnende måte: «Men nå som jeg tenker over det, var du alltid litt forskrudd, og når dette kommer fra den personen som alltid er blitt betraktet som familiens mest forskrudde, må det absolutt tillegges vekt. Kanskje det egentlige problemet ditt er at du bestandig har vært altfor grei og forekommende for ditt eget beste.»

Der har du saken i et nøtteskall. Når man begynner å tenke ut hva som gikk galt – eller mer presist hvor man begynte å feile – er det litt som å skrelle en løk. Det er alltid et nytt lag, enda et feilgrep i fortiden eller et smertefullt minne som stikker seg ut, noe som i sin tur fører deg enda lenger tilbake i tiden, og så enda lenger, på leting etter den endelige sannheten. Jeg har nådd punktet da jeg har gitt opp forsøket på å finne ut av det: Det eneste som virkelig betyr noe nå, er å lære nok til å unngå å gjøre de samme feilene om igjen.

For å forstå hvorfor det er slik, er det viktig å forstå meg. Noe som ikke er lett, forresten. Jeg har vært meg i mer enn en tredjedel av et århundre, og halve tiden forstår jeg fortsatt ikke meg selv. Så la meg begynne med dette: Etter hvert som jeg blir eldre, har jeg begynt å tro at det finnes to mannstyper i verden. Den typen som gifter seg, og den typen som forblir ungkar. Den mannstypen som gifter seg, er en kar som nesten alltid takserer hver eneste jente han går ut med, en som vurderer om hun kan tenkes å være den rette. Det er grunnen til at kvinner i tretti- og førtiårene ofte sier ting som at alle de kjekke karene er tatt. Med dette mener kvinner karer som er klar til, villige til og i stand til å forplikte seg til å være en del av et par.

Jeg har alltid vært den typen som gifter seg. For meg føles det riktig å være en del av et par. Av en eller annen grunn har jeg bestandig følt meg mer bekvem i nærvær av kvinner enn av menn, selv når det er snakk om vennskap, og det å tilbringe tid med én kvinne som tilfeldigvis også er vilt forelsket i meg, forekommer meg å være det beste av alt.

Det kan det også være, går jeg ut fra. Men der er det tingene blir litt mer kompliserte, for ikke alle menn av den giftelystne typen er like. Det finnes undergrupper innenfor denne typen, menn som kan hende også betrakter seg selv som romantiske. Høres hyggelig ut, ikke sant? En mann av den typen som de fleste kvinner hevder at de ønsker seg? Det forholder seg kanskje også slik, og jeg må innrømme at jeg bærer med meg medlemskortet til denne spesielle undergruppen. I sjeldne tilfeller har imidlertid denne spesielle undergruppen en tendens til å være en som ønsker å behage folk, og til sammen får disse tre egenskapene meg til å tro at med bare litt mer anstrengelse – hvis jeg bare prøvde litt mer – ville min kone alltid forgude meg på samme måte som jeg forgudet henne.

Men hva var det som gjorde meg slik? Var det simpelthen bare slik jeg var av natur? Var jeg påvirket av familiedynamikken? Eller hadde jeg bare sett altfor mange romantiske filmer i en mottagelig alder? Eller alt av ovenstående?

Jeg aner ikke, men jeg konstaterer uten å nøle at det med å ha sett altfor mange romantiske filmer helt og holdent var Marges feil. Hun elsker klassikere som An Affair to Remember og Casablanca, men Ghost og Dirty Dancing var også med på listen, og vi måtte ha sett Pretty Woman minst tjue ganger. Den filmen var hennes ubestridte yndling. Det jeg selvfølgelig ikke visste, var at Marge og jeg frydet oss over den fordi vi begge var vanvittig betatt av Julia Roberts på den tiden, men det har ikke noe med saken å gjøre. Filmen vil trolig få evig liv fordi den virker. Personene som blir spilt av Richard Gere og Julia Roberts, hadde … kjemi. De snakket sammen. De lærte å stole på hverandre, mot alle odds. De forelsket seg i hverandre. Og hvordan er det mulig å glemme scenen der Richard Gere venter på Julia – han har tenkt å be henne med i operaen – og hun dukker opp iført en kjole som forvandler henne tvers gjennom? Publikum ser Richards ærbødige uttrykk, og til slutt åpner han en fløyelseske med diamantkjedet Julia også kommer til å ha på seg den kvelden. Idet Julia strekker seg etter det, lukker Richard lokket med et smell, og Julias brå og frydefulle overraskelse …

Egentlig gjemte alt seg i disse få scenene. Romantikken, mener jeg – tilliten, forventningen og glede, kombinert med opera, å pynte seg, smykker. Alt dette som førte til kjærlighet. I mitt tenåringshode sa det simpelthen bare klikk: Det ble en slags håndbok i hvordan man skulle imponere en jente. Alt jeg egentlig hadde å gjøre, var å huske at jenter først måtte like gutten, og så ville de romantiske gestene føre til kjærlighet. Det endte med at enda en romantiker i den virkelige verdenen ble skapt.

Da jeg gikk i sjette, kom det en ny jente i klassen. Melissa Anderson kom flyttende fra Minnesota, og med lyst hår og blå øyne lignet hun på sine svenske forfedre. Da jeg så henne den første skoledagen, er jeg ganske sikker på at jeg ble stående og måpe, og jeg var ikke den eneste. Alle gutta hvisket om henne, og det var ingen tvil i min sjel om at hun var den nydeligste jenta som noensinne hadde satt sin fot i Mrs. Hartmans klasse på Arthur E. Edmonds grunnskole.

Men forskjellen mellom meg og de andre gutta på skolen var at jeg visste nøyaktig hva jeg skulle gjøre, mens de ikke hadde noen anelse. Jeg gjorde kur til henne, og selv om jeg ikke var Richard Gere med privatfly og diamantkjeder, hadde jeg en sykkel, og jeg lærte meg hvordan man skal lage et armbånd av makramé, med treperler og hele opplegget. Men disse kom imidlertid senere. Først – akkurat som med Richard og Julia – måtte vi like hverandre. Jeg begynte å finne årsaker til å sitte ved samme bord som henne i matpausen. Mens hun snakket, lyttet jeg og stilte spørsmål. Og da hun noen uker senere fortalte meg at hun syntes jeg var hyggelig, visste jeg at tiden var kommet til å ta neste skritt. Jeg skrev et dikt til henne – om livet hennes i Minnesota og om hvor søt hun var – og dette stakk jeg til henne på skolebussen en ettermiddag, sammen med en blomst. Jeg inntok setet mitt, vel vitende om hva som kom til å skje: Hun ville forstå at jeg var annerledes, og sammen med dette ville det komme en enda større åpenbarelse, en som ville få henne til å gripe etter hånden min og be meg følge henne hjem straks vi gikk av bussen.

Bare at det gikk ikke helt slik. Istedenfor å lese diktet bablet hun i vei med venninnen April på hele hjemveien, og dagen etter satt hun ved siden av Tommy Harmon i lunsjen, og snakket overhodet ikke til meg. Heller ikke neste dag snakket hun til meg, eller dagen etter den igjen.

Da Marge så at jeg senere satt på rommet mitt og furtet, sa hun at jeg prøvde for mye, og at jeg bare skulle være meg selv.

«Jeg er meg selv.»

«Da må du kanskje forandre deg,» repliserte Marge, «for du fremstår som desperat.»

Problemet var at jeg aldri tenkte meg om. Tenkte Richard Gere seg om? Det var tydelig at han visste mer enn søsteren min, og enda en gang – her er det at klokskap og jeg tydeligvis var på vei i motsatte retninger langs motorveien. For Pretty Woman var en film, og jeg levde i den virkelige verdenen. Men det mønsteret jeg hadde etablert med Melissa Anderson, fortsatte med variasjoner, helt til det til slutt ble en vane jeg ikke klarte å komme meg ut av. Jeg ble kongen av romantiske gester – blomster, beskjeder, kort og den slags – og på college ble jeg til og med den «hemmelige beundreren» til en jente jeg tilfeldigvis var svak for. Jeg åpnet dører og betalte for måltider på byen, og jeg lyttet hver gang en jente hadde lyst til å snakke, selv om det dreide seg om hvor inderlig hun fortsatt elsket ekskjæresten. De fleste jenter likte meg veldig godt. Dette mener jeg. For dem var jeg en venn, en av den typen som ble bedt med når en jentegjeng gikk ut, men jeg hadde sjelden hellet med meg når det var snakk om å ta innersvingen på jenta jeg hadde plukket ut. Jeg kan ikke få sagt hvor mange ganger jeg hørte: «Du er den hyggeligste karen jeg vet om, og jeg er sikker på at du kommer til å møte en som er helt spesiell. Jeg har to eller tre venninner jeg antagelig kunne presentere deg for …»

Det var ikke lett å være den karen som var perfekt for en annen. Jeg satt ofte igjen med et knust hjerte, og jeg kunne ikke fatte hvorfor kvinner sa at de ønsket bestemte egenskaper – romantikk og godhet, interesse og evnen til å lytte – men ikke satte pris på det når de faktisk ble tilbudt dem.

Selvfølgelig var jeg ikke bare uheldig i kjærlighet. I annet år på videregående hadde jeg en kjæreste som het Angela; på college var Victoria og jeg sammen nesten hele det første studieåret. Og i løpet av sommeren etter avgangseksamen fra college, da jeg var tjueto år gammel, møtte jeg en kvinne som het Emily.

Emily bor fortsatt i området, og i årenes løp har jeg støtt på henne her og der. Hun var den første kvinnen jeg noen gang elsket, og ettersom romantikk og nostalgi ofte går hånd i hånd, tenker jeg fortsatt på henne. Emily var litt av en bohem; hun gikk kledd i lange, blomstrete skjørt og sandaler, brukte sparsomt med sminke og hadde tatt kunst som hovedfag, med fordypning i maleri. Vakker var hun også, med kastanjefarget hår og nøttebrune øyne med et stenk av gull, men det var mer ved henne enn utseendet. Latteren satt løst, hun var snill mot alle hun møtte, og hun var intelligent. De fleste mente at hun var perfekt for meg. Foreldrene mine forgudet henne, Marge likte henne veldig godt, og når vi var sammen, trivdes vi selv når vi var tause. Forholdet vårt var lett og avslappet; vi var mer enn kjærester, vi var venner. Ikke bare kunne vi snakke om hva det skulle være. Hun frydet seg over de små notatene jeg kunne legge under hodeputen hennes, eller blomstene jeg fikk sendt til arbeidsstedet hennes uten noen spesiell grunn. Emily elsket meg like høyt som hun elsket romantiske gester, og etter å ha vært sammen med henne i et par år, tenkte jeg på å fri. Ja, jeg betalte til og med et depositum på en forlovelsesring.

Og så rotet jeg alt til. Ikke spør meg hvorfor. Jeg kunne legge skylden på alkoholen den kvelden – jeg hadde vært i en bar sammen med venner – men av en eller annen grunn kom jeg i prat med en kvinne som het Carly. Hun var vakker og mestret kunsten å flørte, og hun hadde nettopp gjort det slutt med en kjæreste hun hadde hatt over lang tid. Den ene drinken førte til den neste, noe som førte til enda mer forpostfektning, helt til vi til slutt havnet til sengs sammen. Neste morgen gjorde Carly det klart at det som var hendt, bare hadde vært en episode, og at punktum nå var satt. Og selv om hun kysset meg adjø, gadd hun ikke å gi meg telefonnummeret sitt.

Det finnes et par svært enkle mannfolkregler i en situasjon som denne, og regel nummer én lyder slik: Du må aldri aldri fortelle noe. Og hvis kjæresten din mistenker noe og spør deg rett ut, går du øyeblikkelig til regel nummer to: Nekt, nekt, nekt.

Alle menn kjenner disse reglene, men saken var at jeg også følte skyld. Hadde grusom skyldfølelse. Selv etter en måned klarte jeg ikke å legge opplevelsen bak meg. Heller ikke virket det som jeg var i stand til å tilgi meg selv. Å holde hendelsen hemmelig var uutholdelig; jeg kunne ikke forestille meg en fremtid med Emily og vite at den var delvis bygget på en løgn. Jeg snakket med Marge om det, og som alltid var Marge hjelpsom på sin søsterlige måte.

«Hold den dumme snuten din lukket, din tosk. Du gjorde noe bedritent, og du bør absolutt ha dårlig samvittighet. Men hvis du aldri kommer til å gjenta det, skal du ikke også såre Emilys følelser. En slik betroelse vil knuse henne.»

Jeg visste at Marge hadde rett, og likevel …

Jeg ønsket at Emily skulle tilgi meg, for uten hennes tilgivelse var jeg ikke sikker på om jeg kunne tilgi meg selv, så det endte med at jeg gikk til Emily og sa de ordene som jeg selv i dag skulle ønske jeg kunne ta tilbake.

«Det er noe jeg må fortelle deg,» begynte jeg, og så fortsatte jeg med å buse ut med alt sammen.

Hvis tilgivelse var målet, funket det ikke. Hvis det var et forsøk på å bygge et livslangt forhold på et fundament av sannhet, funket heller ikke det. Med øyne som sto fulle av sinte tårer, stormet hun av gårde og sa at hun trengte tid til å tenke.

Jeg lot henne være i fred en uke og ventet på at hun skulle ringe, mens jeg gikk og sturet hjemme i leiligheten. Men telefonen ga ikke lyd fra seg. Uken etter sendte jeg to meldinger – og ba begge gangene om unnskyldning – men hun ville fortsatt ikke ringe. Det var ikke før uken etter at vi omsider spiste lunsj sammen, men stemningen var anstrengt, og da hun forlot restauranten, ba hun meg om ikke å følge henne til bilen. Skriften på veggen var klar, og uken etter fikk jeg en melding der det sto at det var over for godt. Jeg gikk omkring i flere uker og var helt knust.

Skyldfølelsen ble mindre etter hvert som tiden gikk – tid sørger alltid for det – og jeg prøver å trøste meg selv med tanken på at dumheten min i det minste viste seg å bli til velsignelse for Emily. Noen år etter at det ble slutt mellom oss, fikk jeg høre av en venn av en venn at hun hadde giftet seg med en mann fra Australia, og hver gang jeg fikk et glimt av henne, så det ut som om livet behandlet henne pent. Jeg sa til meg selv at jeg var glad på hennes vegne. Mer enn noen andre fortjente Emily et godt liv, og Marge følte det nøyaktig på samme måte. Selv etter at jeg giftet meg med Vivian, kunne søsteren min iblant snu seg mot meg og si: «Emily var virkelig litt av en jente. Skal si du rotet det til der, ikke sant?»

Jeg ble født i Charlotte, Nord-Carolina, og bortsett fra ett enkelt år i en annen by, har jeg bodd der i hele mitt liv. Selv nå slår det meg som nesten umulig at Vivian og jeg møttes på det stedet der vi gjorde det, eller at vi overhodet traff hverandre. I likhet med meg var hun tross alt fra Sørstatene, og i likhet med meg krevde jobben hennes lange arbeidsdager, og hun gikk sjelden ut. Hva er da sjansen for at jeg skulle møte Vivian i et cocktailselskap på Manhattan?

På den tiden arbeidet jeg ved byråets avdelingskontor i Midtown, noe som trolig høres langt flottere ut enn det egentlig var. Jesse Peters var av den oppfatning at praktisk talt alle som viste gode takter på kontoret i Charlotte, måtte gjøre tjeneste lenger nord i landet en tid, om så bare fordi flere av kundene våre er banker, og banker er det flust av i New York City. Du har antagelig sett noen av de reklamefilmene jeg har jobbet med; jeg liker å tenke på dem som tankevekkende og seriøse, at de sier noe om kjernen av integritet. Den første av disse reklamefilmene ble forresten unnfanget mens jeg bodde i en liten ettroms på West Seventy-Seventh mellom Columbus og Amsterdam, og prøvde å finne ut om minibankkortet viste nøyaktig det samme beløpet som jeg hadde på sjekkontoen, som fortalte meg at jeg hadde nøyaktig nok til å få meg en matbit på nærmeste kafeteria.

I mai 2006 holdt en administrerende direktør for en av bankene – dette var en som sa at han var begeistret for mine visjoner – en veldedighetstilstelning hvor pengene skulle gå til MoMA. Direktøren var svært interessert i kunst – noe jeg visste fint lite om – og selv om det var en eksklusiv tilstelning som krevde smoking, hadde jeg ikke hatt lyst til å være med. Men banken hans var en kunde, og Peters var en type sjef som forventet at man gjorde som man fikk beskjed om, så hva kunne jeg gjøre?

Jeg husker nesten ingenting om den første halvtimen, annet enn at jeg helt opplagt ikke hadde noe der å gjøre. Godt og vel halvparten av de tilstedeværende var gamle nok til å være besteforeldrene mine, og når det gjaldt deres økonomiske situasjon, befant alle seg praktisk talt i en annen stratosfære. Jeg grep meg til og med i å overhøre en samtale mellom to eldre herrer som diskuterte fordelene med en G IV sammenlignet med en Falcon 2000. Det tok meg en stund å skjønne at de sammenlignet de private jetflyene sine.

Da jeg vendte meg bort fra samtalen, så jeg sjefen hennes i den andre enden av rommet. Jeg kjente ham igjen fra kveldsprogrammer på TV, og Vivian kunne senere fortelle meg at han betraktet seg selv som en kunstsamler. Hun hadde rynket på nesen da hun sa det, og dermed antydet at han hadde mer penger enn smak, noe som ikke forbauset meg. Til tross for berømte gjester kunne varemerket for showet hans best beskrives som lavpannet.

Hun sto bak ham, og slik jeg sto, kunne jeg ikke se henne, men da han tok et skritt frem for å hilse på noen, kom hun rett inn i synsfeltet mitt. Med sitt mørke hår, sin feilfrie hud og kinnbein supermodeller bare kunne drømme om, var jeg sikker på at hun var den vakreste kvinnen jeg noen gang hadde sett.

Først trodde jeg hun var ledsageren hans, men jo lenger jeg iakttok dem, desto sikrere ble jeg på at de to ikke var sammen, men at hun på en eller annen måte arbeidet for ham. Heller ikke hadde hun ring, noe som var enda et godt tegn … men hvilken sjanse hadde vel jeg?

Likevel var ikke romantikeren i meg helt avskrekket, og da hun gikk bort til baren for å få seg en cocktail, styrte også jeg meg frem dit. På nært hold var hun om mulig enda mer praktfull.

«Jøss, er det mulig?!?» sa jeg.

«Unnskyld?»

«Det er deg Disney-kunstnerne tenker på når de tegner øynene på prinsessene sine.»

Ikke så storslagent, jeg medgir det. Litt ordinært, kanskje til og med klissent, og i den pinlige pausen som oppsto, forsto jeg at fiaskoen var et faktum. Men nå kommer det: Hun lo.

«Den sjekkekommentaren har jeg aldri hørt før.»

«Den kan ikke brukes på hvem som helst,» sa jeg. «Russell Green her.»

Det så ut som hun moret seg. «Og jeg er Vivian Hamilton,» sa hun, og jeg gispet nesten.

Navnet hennes var Vivian.

Akkurat som Julia Roberts’ rolle i Pretty Woman.

Hvordan vet man det egentlig når noen er den rette? Hva slags signaler innbefatter det? Å møte et menneske og tenke: Dette er den personen jeg ønsker å tilbringe resten av mitt liv sammen med. Hvordan kunne Emily ha virket så riktig, og Vivian virke riktig – når de to var så forskjellige som natt og dag? Og når forholdene var så forskjellige som natt og dag?

Jeg vet ikke, men når jeg tenker på Vivian, er det fortsatt lett å minnes den berusende spenningen fra de første kveldene vi var sammen. Der Emily og jeg hadde det varmt og fortrolig, var det flammer mellom Vivian og meg nesten fra begynnelsen av, som om tiltrekningen mellom oss var skjebnebestemt. Hvert samspill og hver samtale syntes å forsterke min voksende tro på at vi var nøyaktig det hver av oss lette etter i den andre.

Fordi jeg er den giftelystne typen, begynte jeg å fantasere om hvordan vårt felles liv skulle bli, at den lidenskapelige tilhørigheten skulle brenne for evig og alltid. I løpet av et par måneder var jeg sikker på at jeg ønsket å gifte meg med Vivian, selv om jeg ikke sa det rett ut. Det tok lengre tid før Vivian følte det samme for meg, men da kontakten hadde vart et halvt års tid, begynte det å bli skikkelig alvor mellom oss. Vi begynte å diskutere hva vi mente om Gud, penger, politikk, familier, nabostrøk, barn og kjerneverdier. Som oftest var vi enige, og stikkordet fra enda en romantisk film hjalp meg da jeg fridde på utsiktsplattformen på Empire State Building på valentinsdagen en uke før jeg måtte flytte tilbake til Charlotte.

Jeg trodde jeg visste hva jeg fikk da jeg sank ned på ett kne. Men når jeg nå tenker tilbake, var det Vivian som med sikkerhet visste det – ikke bare at jeg var den typen mann hun ønsket, men trengte – og den syttende november i 2007 avla vi våre ekteskapsløfter i nærvær av venner og familie.

Hva hendte så? undrer du kanskje.

Som alle ektepar hadde vi våre opp- og nedturer, våre utfordringer og muligheter, suksesser og fiaskoer. Da alt støvet hadde lagt seg, begynte jeg å tro at ekteskap er absolutt vidunderlig, i hvert fall i teorien.

I praksis tror jeg komplisert beskriver det på en mer presis måte.

Ekteskap er tross alt aldri helt det man innbiller seg at det vil være. En del av meg – den romantiske delen – innbilte seg utvilsomt at hele vågestykket var en slags utvidet reklamesnutt for gratulasjonskort, med roser og levende lys og alt det der i et mykt skjær, en dimensjon hvor kjærlighet og tillit kunne overgå enhver utfordring. Den mer praktiske siden av meg visste at det å forbli et par over lang tid krevde anstrengelse fra begge parter. Det krever forpliktelse og kompromissvilje, kommunikasjon og samarbeid, særlig ettersom livet har en tendens til å kaste skruballer, ofte når vi minst av alt venter dem. Ideelt sett glir skruballene forbi paret uten å gjøre særlig skade; andre ganger kan paret stå sammen og møte kastene slik at de føler seg enda mer sammensveiset.

Men noen ganger ender det med at skruballene treffer oss rett i brystet og nær hjertet, der de etterlater seg skrammer som aldri ser ut til å heles.

Kapittel 3

Og hva så?

Å være familiens eneforsørger var ikke lett. Når uken var omme, var jeg ofte dørgende sliten, men spesielt én fredagskveld stikker seg ut. London ville bli ett år dagen etter, og jeg hadde tilbrakt dagen med en serie salgsvideoer for Spannerman Properties – en av de største entreprenørene innenfor eiendomsutvikling i regionen – som en del av en større reklamekampanje. Byrået tjente en liten formue på sin innsats, og sjefene hos Spannerman var spesielt krevende. Det var tidsfrister for hvert stadium av prosjektet, og dette var tidsfrister som ble ytterligere vanskeliggjort av Spannerman selv, en mann med en netto formue på mer enn to milliarder dollar. Han måtte godkjenne hver avgjørelse, og jeg fikk følelsen av at han ønsket å forsure livet mitt så mye som mulig. Jeg tvilte ikke på at han mislikte meg. Han var den typen som likte å omgi seg med vakre kvinner – de fleste sjefene var tiltrekkende kvinner – og jeg behøver vel ikke å nevne at Spannerman og Jesse Peters kom usedvanlig godt overens. På den annen side avskydde jeg både mannen og firmaet hans. Ryktet ville ha det til at han kuttet svinger og betalte politikere, særlig når det dreide seg om miljøreguleringer, og det hadde vært mange sure kronikker i avisene som forbannet både ham og firmaet hans. Noe som var litt av årsaken til at de hadde kontaktet firmaet vårt. Publikums oppfatning av dem hadde nemlig behov for en grundig omkalfatring.

Nesten hele året hadde jeg jobbet lange og slitsomme dager med Spannerman-kontoen, og det var langt på vei det elendigste året i hele mitt liv. Jeg gruet meg for å gå på jobben, men fordi Peters og Spannerman var kompiser, holdt jeg tankene for meg selv. Til slutt ble kontoen gitt videre til en annen leder i byrået vårt – Spannerman var nemlig kommet til at han ønsket en kvinnelig administrator for jobben, noe som ikke overrasket noen. Og jeg trakk et lettelsens sukk. Hvis jeg var blitt nødt til å fortsette med Spannerman, ville jeg trolig ha endt med å si opp.

Jessie Peters trodde på bonuser som et middel til å holde motivasjonen oppe hos ansatte, og til tross for den endeløse belastningen tilknyttet Spannerman-kontoen, klarte jeg uansett å maksimere hver eneste bonus. Det var jeg nødt til. Jeg hadde aldri følte meg vel dersom jeg ikke kunne sette inn penger på spare- og investeringskontoen, men bonusene gjorde også sitt til at balansen på kredittkortene våre holdt seg rundt null. Istedenfor å krympe i løpet av det siste året hadde de månedlige utgiftene våre vokst seg enda større, til tross for Vivians løfter om å skjære ned på «å løpe ærender», som var måten hun beskrev handleturer på. Det virket som om Vivian var ute av stand til å gå inn på en Target eller en Walmart uten å bruke minst et par hundre dollar, selv om hun bare hadde stukket innom for å kjøpe vaskepulver. Jeg kunne ikke fatte det – jeg kom til at det fylte en slags ukjent tomhet i henne – og når jeg var spesielt utslitt, følte jeg meg iblant både krenket og utnyttet. Men når jeg prøvde å diskutere saken med henne, førte det ofte til en krangel. Selv når hissigheten ikke tok overhånd, syntes lite å forandre seg. Hun forsikret meg bestandig om at hun bare kjøpte det vi trengte, eller at jeg var heldig fordi hun var så flink til å utnytte salgstilbud.

Men på denne fredagen syntes slike bekymringer fjerne, og da jeg kom inn i stuen, sto London i lekegrinden og sendte meg et smil av den typen som aldri unnlot å bevege meg. Vivian, like vakker som alltid, satt i sofaen og bladde gjennom et tidsskrift om hus og hage. Jeg ga først London et kyss, og så Vivian. Følte meg innhyllet i duften av babypudder og parfyme.

Vi spiste middag, småpratet om hva hver av oss hadde gjort den dagen, og så begynte rutinen med å gjøre London klar for sengen. Vivian gikk først, badet henne og tok på henne pyjamas. Jeg leste for henne og la dynen godt rundt henne, vel vitende at hun ville sovne i løpet av noen få minutter.

Nede igjen skjenket jeg meg et glass vin, og la merke til at flasken var nesten tom, noe som betydde at Vivian trolig var begynt på glass nummer to. Ett glass kunne gi løfter om litt ekstra hjemmehygge, glass to gjorde det enda mer sannsynlig. Og selv så trett som jeg var, kjente jeg at humøret steg.

Vivian satt fortsatt og bladde i tidsskriftet da jeg satte meg ved siden av henne. Litt etter vendte hun det mot meg slik at jeg kunne se bedre.

«Hva synes du om dette kjøkkenet?» spurte hun.

Kjøkkenet som var avbildet, hadde kremfargede over- og underskap, og benkeflatene var i brun granitt, en fargeskala som sto i stil med skaplistene. En kjøkkenøy sto midt i all herligheten og glitret med toppmoderne husholdningsmaskiner. En forstadsfantasi av de sjeldne.

«Absolutt praktfullt,» sa jeg.

«Ja, ikke sant? Alt ved dette kjøkkenet har klasse, og jeg simpelthen elsker belysningen. Den lysekronen er til å miste pusten av.»

Jeg hadde ikke engang lagt merke til belysningen, og bøyde meg nærmere. «Jøss. Skal si den var flott.»

«I artikkelen står det at det å modernisere et kjøkken nesten bestandig får verdien av et hus til å stige. Hvis vi noen gang skulle bestemme oss for det.»

«Hvorfor skulle vi selge? Jeg trives her.»

«Jeg snakker ikke om å selge det nå, men vi skal da ikke bo her for evig og alltid.»

Pussig nok hadde det aldri falt meg inn at vi ikke skulle bo her bestandig. Foreldrene mine bodde fortsatt i samme hus som jeg var vokst opp i, men det var ikke det Vivian ønsket å snakke om.

«Du har sikkert rett om det med økt verdi,» sa jeg, «men jeg tror ikke vi har råd til å bygge om kjøkkenet akkurat nå.»

«Vi har sparepenger, har vi ikke?»

«Jo, men det er til dårligere tider. Til krisesituasjoner.»

«OK,» sa hun, og jeg kunne høre skuffelsen i stemmen. «Jeg lurte bare.»

Jeg så hvordan hun omhyggelig brettet ned en flik på siden, slik at hun kunne finne fotoet senere, og jeg følte meg som en fiasko. Jeg avskydde å skuffe henne.

Livet som hjemmeværende mor var godt for Vivian.

Til tross for at hun hadde et barn, så hun fortsatt ti år yngre ut enn hun var, og selv etter at London ble født, ønsket menn nå og da å spandere en drink på henne når hun bestilte en cocktail. Tid hadde liten effekt på henne, likevel var det andre egenskaper som gjorde henne spesielt egenartet. Vivian hadde bestandig virket både moden og scenevant på meg, selvsikker i både tanker og meninger, og i motsetning til meg har hun alltid hatt mot til å gi uttrykk for sine oppfatninger. Hvis hun ønsket noe, lot hun meg få greie på det; hvis noe plaget henne, holdt hun aldri følelsene tilbake, selv om jeg kunne bli opprørt av det hun sa. Styrken til å være den man er uten å frykte avvisning fra andre, var noe jeg respekterte, om så bare fordi det var noe jeg selv higet etter.

Sterk var hun også. Hun verken sutret eller klaget når verden gikk henne imot; om noe ble hun nesten stoisk. I alle de årene jeg har kjent henne, har jeg bare sett henne gråte én gang, og det var da katten hennes, Harvey, døde. På den tiden var hun gravid med London, og Harvey hadde vært hos henne helt siden hun var andreårsstudent på college. Men selv i en tid da hormonene sto i helspenn, var det ikke noen heftig gråt, bare noen tårer som rant nedover kinnene.

Folk kan tolke som de vil det faktum at hun ikke var tilbøyelig til å gråte, men saken var at Vivian aldri hadde hatt stort å gråte for. Frem til nå var vi blitt spart for de store tragedier, og hvis det overhodet fantes noe som kunne ha fremkalt skuffelse, var det at Vivian ikke hadde klart å bli gravid enda en gang. Vi hadde begynt å prøve da London var atten måneder gammel, men måned etter måned gikk uten hell, og selv om jeg var villig til å oppsøke en spesialist, virket Vivian tilfreds med å la naturen gå sin gang.

Men selv uten enda et barn følte jeg meg vanligvis heldig som var gift med Vivian, delvis på grunn av datteren vår. Enkelte kvinner passer bedre til å være mor enn andre, og Vivian var et naturtalent. Hun var samvittighetsfull og kjærlig, lot seg ikke affisere av verken diaré eller oppkast, og hadde en engels tålmodighet. Vivian leste hundrevis av bøker for London, og kunne leke på gulvet i timevis. De to oppsøkte parker og biblioteket, og synet av Vivian som fartet omkring med London i en joggebarnevogn, var vanlig i nabolaget vårt. Dessuten var det andre aktiviteter og avtalt leketid med andre unger i strøket, det var timer i barnehage og de vanlige avtalene hos leger og tannleger. Alt dette gjorde at de to stadig var på farten. Og likevel – når jeg tenker tilbake på Londons første år, er det Vivians frydefulle ansikt jeg ser for meg, enten hun holder London eller er vitne til at datteren vår gradvis oppdager verden. En gang da London var rundt åtte måneder gammel og satt i barnestolen, kom hun til å nyse. Av en eller annen grunn fant London ut at dette var voldsomt festlig, og begynte å le. Da lot jeg som om jeg nøs, og Londons latter ble helt ustyrlig. Jeg for min del syntes opplevelsen var morsom, men for Vivian var det mer. Kjærligheten hun følte til datteren vår, overstrålte alt, selv den kjærligheten hun følte til meg.

Denne altomfattende morsfølelsen – eller Vivians syn på den, i hvert fall – innebar ikke bare at jeg fikk konsentrere meg om karrieren, men den innebar også at jeg sjelden måtte ta hånd om London på egen hånd. Derfor lærte jeg egentlig ikke hvor utfordrende det kunne være. Fordi Vivian fikk det til å se så lett ut, trodde jeg også at det var lett for henne. Men etter hvert begynte Vivian å bli mer lunefull og irritabel. Vanlige huslige oppgaver ble nedprioritert, og jeg kom ofte hjem til en stue som var overstrødd av leker, og en kjøkkenvask der det sto stabler med skitne kopper og kar. Skittentøy hopet seg opp, tepper ble ikke støvsuget, og fordi jeg alltid har mislikt et uordentlig hjem, bestemte jeg meg omsider for å ansette noen for å gjøre rent to ganger i uken. Mens London var liten, betalte jeg også for en barnepike tre ettermiddager i uken, slik at Vivian kunne få litt fri på dagtid. Så begynte jeg å passe London på lørdagsformiddager, slik at Vivian kunne få litt egentid. Mitt håp var at hun skulle få tilbake mer energi for oss som et par. Det forekom meg at min kone var begynt å definere seg selv som Vivian og mor, og at vi tre til sammen utgjorde en familie, men at det å være hustru og halvdelen av et par var gradvis blitt en byrde for henne.

Skjønt stort sett hadde jeg ingen innvendinger mot forholdet vårt. Jeg tenkte at vi var som de fleste gifte par med små barn. Om kveldene snakket vi vanligvis om dagligdagse ting; vi samtalte om barn eller jobb eller familie, hva vi skulle spise, eller hvor vi skulle dra i helgen, eller når vi måtte sende bilen på verksted. Og jeg følte meg heller aldri som et unødvendig tilheng, for Vivian begynte å bruke fredagskvelder til en tid som bare var vår. Selv folk på jobben visste om denne datekvelden vår, og hvis det ikke oppsto en fullstendig krise, forlot jeg kontoret i rimelig tid, satte på musikk i bilen på vei hjem, og smilte straks jeg kom inn gjennom døren. London og jeg var sammen mens Vivian pyntet seg, og etter at London var sovnet for kvelden, føltes det nesten som om Vivian og jeg var et kjærestepar igjen.

Vivian oppmuntret meg også når arbeidet ble spesielt stressende. Da jeg var trettitre år, vurderte jeg å bytte inn min respektable bil – som var en hybrid – til en Mustang GT, selv om innbyttet ikke hadde stort å si på innkjøpsprisen. Den gangen spilte det ingen rolle, og da jeg tok prøveturen med den entusiastiske selgeren, hørte jeg det hese brølet fra motoren og forsto at dette var en bil som ville lokke frem misunnelige blikk når jeg kom susende. Selgeren kunne jobben sin, og da jeg senere fortalte det til Vivian, ertet hun meg ikke og sa at jeg var altfor ung til den dårskapen en middelaldrende mann gjerne oppviste, eller bekymret seg høylytt for at jeg tydeligvis trengte noe annet enn det livet jeg førte. Isteden lot hun meg hengi meg til fantasien en stund, og da jeg til slutt kom til sans og samling igjen, kjøpte jeg noe som lignet den bilen jeg allerede hadde: en annen hybrid med fire dører, ekstra god bagasjeplass og med toppscore for trygghet ifølge forbruksmagasiner. Og det har jeg aldri angret på.

Vel, kanskje angret jeg litt, men det har ikke noe med saken å gjøre.

Og gjennom det hele elsket jeg Vivian, og jeg vek aldri fra overbevisningen om at jeg ønsket å tilbringe mitt liv med henne. I mitt ønske om å vise det tenkte jeg lenge og intenst på hva jeg skulle kjøpe som gaver til jul, festdager eller fødselsdager, så vel som til valentinsdager og morsdager. Jeg passet på at hun helt uventet fikk levert blomster på døren, stakk lapper under hodeputen hennes før jeg dro på jobben, og kunne av og til overraske henne med frokost på sengen. I begynnelsen satte hun pris på disse gestene, men med tiden lot det til at de mistet noe av glansen fordi hun var begynt å forvente dem. Så jeg la hodet i bløt og prøvde å finne på andre metoder for å behage henne, noe som ville fortelle henne hvor mye hun fortsatt betydde for meg.

Og til slutt – blant mye annet – fikk Vivian det kjøkkenet hun hadde ønsket seg, akkurat som det hun hadde sett i interiørbladet.

Vivian hadde alltid planlagt å begynne å jobbe igjen så snart London begynte på skolen. En eller annen deltidsjobb, noe som fortsatt tillot henne å tilbringe ettermiddager og kvelder hjemme. Vivian hevdet nemlig at hun ikke hadde noe ønske om å bli en av disse mødrene som stilte opp som frivillig i klasserommet eller pyntet kafeteriaen i ferier. Heller ikke ønsket hun å tilbringe dagene i et ellers tomt hus. I tillegg til å være en storartet mamma er Vivian også uhyre dyktig. Hun hadde tatt avgangseksamen med toppkarakterer ved Georgetown University, og før hun ble mor og husmor, hadde hun arbeidet som en vellykket publisist, ikke bare for verten for prateprogrammet i New York, men også i det medieselskapet der hun hadde vært ansatt helt til London meldte sin ankomst.

Hva meg angikk, hadde jeg ikke bare maksimert hver eneste bonus etter at jeg begynte i reklamebyrået; jeg hadde også oppnådd forfremmelser. Og innen 2014 ledet jeg prosjektene mot et par av byråets største kunder. Vivian og jeg hadde vært gift i sju år, London hadde nylig fylt fem, og jeg var trettifire år gammel. Ikke bare bygget vi om kjøkkenet vårt, men vi hadde også planer om å fornye det største badet. Aksjemarkedet hadde vært godt mot investeringene våre – særlig Apple, der vi hadde flest aksjer – og bortsett fra huslånet hadde vi ikke annen gjeld. Jeg tilba kone og barn, foreldrene mine bodde i nærheten, og søsteren min og Liz var mine aller beste venner. Mitt liv var tilsynelatende bortimot perfekt, noe jeg ville si til enhver som fant på å spørre.

Og likevel – innerst inne var det også noe i meg som visste at jeg løy.

Selv så bra som situasjonen hadde utviklet seg rent arbeidsmessig, var det ingen av dem som rapporterte til Jesse Peters som noen gang følte seg komfortabel eller trygg i jobben. Peters hadde startet byrået for tjue år siden, og med kontorer i Charlotte, Atlanta, Tampa, Nashville og New York var det så absolutt det mest fremstående reklamebyrået med hovedkvarter i vår del av landet. Peters, en mann med blå øyne og hår som hadde antatt sølvtoner allerede mens han var i tjueårene, var kjent for å være både utspekulert og hensynsløs. Hans modus operandi hadde vært å kjøre andre byråer over ende, enten ved å lure til seg kunder eller skjære ned på honorarer, og hvis slike strategier ikke gikk, kjøpte han simpelthen bare ut sine konkurrenter. Hans ubestridelige suksess blåste det allerede kraftige egoet opp til proporsjoner som kunne minne om stormannsgalskap, og lederstilen reflekterte fullt og helt personligheten hans. Han var sikker på at hans meninger alltid var korrekte, og han praktiserte splitt og hersk-prinsippet blant sine ansatte; han satte ofte én avdelingsleder opp mot en annen, og holdt effektivt alle og enhver på stram line. Han utviklet et klima hvor de fleste av de ansatte prøvde å påberope seg mer anerkjennelse for suksesser enn de fortjente, mens de antydet at enhver fiasko eller ethvert feilgrep var den andres skyld. Det var en brutal form for sosial darwinisme, hvor bare noen utvalgte hadde noen mulighet for å overleve i lengden.

Heldigvis hadde jeg i mer enn et tiår vært relativt forskånet for de rå rundene med kontorpolitikk, slike som hadde forårsaket mer enn ett nervøst sammenbrudd blant mellomledere. I begynnelsen fordi jeg var altfor underordnet til at noen gadd å bry seg, og senere fordi jeg trakk inn kunder som satte pris på det jeg gjorde, og betalte firmaet deretter. Etter hvert som tiden gikk, antar jeg at jeg overbeviste meg selv om at fordi jeg tjente masse penger til Peters, mente han at jeg var for verdifull til at han ville plage meg. Peters var tross alt langt fra så hard mot meg som han hadde vært mot andre i byrået. Han kunne for eksempel småprate med meg i korridoren, mens andre ledere – noen av dem med mer erfaring enn jeg – ofte kom ut fra kontoret hans og så ut som de var i sjokk. Når jeg var vitne til den slags, kunne jeg ikke dy meg for å puste lettet ut – og kanskje til og med føle meg litt selvgod – fordi den slags aldri var hendt meg.

Men antagelser er bare så presise som personen som kommer med dem, og jeg tok feil om praktisk talt alt. Min første store forfremmelse hadde kommet omtrent samtidig som jeg giftet meg med Vivian, den andre forfremmelsen kom to uker etter at Vivian hadde vært oppom kontoret i forbindelse med at bilen hadde vært på verksted. Dette var et besøk av den typen som kunne ha endt med katastrofe, men i dette tilfellet hadde det fått sjefen til å stikke innom kontoret mitt før han spanderte lunsj på oss. Den tredje forfremmelsen kom mindre enn en uke etter at Peters og Vivian snakket sammen i tre timer under en kundemiddag. Bare et edruelig tilbakeblikk gjorde det klinkende klart for meg at Peters var mindre interessert i min arbeidsinnsats enn han var i Vivian, og at det var denne enkle sannheten som hele tiden hadde avholdt ham fra å sikte seg inn på meg. Jeg bør kanskje tilføye at Vivian var slående lik begge de tidligere konene til Peters, og at han ikke hadde noe høyere ønske enn å sørge for at hun var fornøyd … eller om mulig gifte seg enda en gang, selv om dette skulle koste meg mitt eget ekteskap.

Jeg tuller ikke. Jeg overdriver heller ikke. Hver gang Peters snakket til meg, unnlot han aldri å spørre meg hvordan det sto til med Vivian, eller nevne hvilken vakker kvinne hun var, eller spørre hvordan vi hadde det. Under kundemiddager – tre eller fire ganger i året – klarte Peters alltid å finne seg en plass ved siden av min kone, og i hvert juleselskap fant man dem sittende i en krok med hodene stukket sammen. Jeg kunne trolig ha ignorert alt dette om det ikke hadde vært for Vivians respons på denne tydelige oppvartningen. Selv om hun ikke hadde gjort noe for å oppmuntre Peters, gjorde hun heller ikke noe for å motvirke oppmerksomheten hans. For selv så skrekkelig han var som sjef, kunne Peters være riktig sjarmerende overfor kvinner, særlig om de var vakre som Vivian. Han lyttet og lo, og kom med akkurat riktig kompliment til akkurat riktig tid, og fordi han også var rik som Midas, slo det meg som mulig – til og med høyst sannsynlig – at Vivian ble smigret av interessen. Den tiltrekningen han følte for henne, tolket hun som noe naturgitt. Menn hadde tross alt ligget langflate etter henne helt siden hun gikk i grunnskolen, så dette var noe hun forventet. Det hun derimot ikke satte pris på, var at det iblant gjorde meg sjalu.

I desember 2014 – måneden før det mest skjebnetunge året i hele mitt liv – holdt vi på å gjøre oss klare til byråets årlige julemiddag. Da jeg uttrykte mine bekymringer over situasjonen, trakk hun et høyt og overdrevent sukk.

«Kom deg over det,» sa hun, og jeg snudde meg bort mens jeg undret på hvorfor min kone virket så avvisende overfor mine følelser.

For å spole litt tilbake når det gjelder Vivian og meg:

Selv så givende som moderskapet hadde vært for henne, virket det som om det å være gift med meg hadde mistet noe av glansen. Vivian har forandret seg i løpet av de årene vi har vært gift, kan jeg huske at jeg tenkte, men i det siste har jeg begynt å tro at Vivian egentlig ikke forandret seg så mye. Hun utviklet seg bare til å bli mer av det mennesket hun alltid hadde vært – en person som gradvis føltes mer og mer som en fremmed for meg.

Forandringen var så subtil at den knapt var merkbar. Det første året etter at London ble født, godtok jeg Vivians tilfeldige luner og irritasjon som noe normalt og forventet, en fase som ville gå over. Jeg kan ikke si at jeg satte pris på det, men jeg vennet meg til det, selv når det syntes å grense til forakt. Men fasen lot aldri til å ta slutt. I årene som fulgte, virket det som om Vivian ble enda sintere, enda mer skuffet, enda mer avvisende overfor mine bekymringer. Selv den minste ting kunne ofte gjøre henne rasende, og hun slengte ut av seg fornærmelser jeg ikke engang kunne tenke meg å hviske høyt. Aggresjonen hennes var brå og spiss, vanligvis i den hensikt å få meg til å be om unnskyldning og trekke meg tilbake. Som et menneske som mislikte konflikt, kom jeg etter hvert til et punkt der jeg nesten alltid trakk meg tilbake så snart hun hevet stemmen, uansett hvilken grunn jeg kunne ha til å klage.

Ettervirkningen av sinnet hennes var ofte verre enn selve angrepet. Tilgivelse syntes uoppnåelig, og istedenfor å fortsette å diskutere tingene eller bare legge dem bak seg, begynte Vivian å trekke seg bort. Hun kunne si lite eller ingenting til meg, noen ganger i dagevis, og besvarte spørsmål med ett eller to ord. Isteden konsentrerte hun sin oppmerksomhet om London, og gikk inn på soverommet så snart datteren vår var lagt for natten. Selv ble jeg sittende alene i stuen. På slike dager utstrålte hun forakt, og jeg begynte å lure på om min kone i det hele tatt elsket meg lenger.

Samtidig var det noe uforutsigbart ved alt dette; regler forandret seg plutselig, for så å forandre seg igjen. Vivian kunne være likefrem når hun var sint, for deretter å bli passiv på en aggressiv måte; hun reagerte slik det passet sinnsstemningen. Hennes forventninger til meg ble stadig mer ulne, og mye av tiden var jeg ikke sikker på hva jeg skulle gjøre eller ikke gjøre. Skulle jeg terpe på hendelser i kjølvannet av et utbrudd, eller skulle jeg prøve å finne ut hva jeg kanskje hadde gjort som fikk henne så opprørt? Dette ville hun ikke fortelle meg. Hun nektet for at noe var galt, eller hun beskyldte meg for å overreagere. Jeg følte meg ofte som om jeg gikk gjennom et minefelt, der både min følelsesmessige tilstand og ekteskapet sto på spill … men plutselig, av årsaker som var like mystiske for meg, kunne forholdet vårt vende tilbake til noe som var tilnærmet normalt. Hun kunne spørre hvordan jeg hadde hatt det på jobben, eller om det var noe spesielt jeg ønsket til middag. Og etter at London hadde roet seg for natten, kunne vi elske – noe som var det endelige signalet på at jeg var tilgitt. Etterpå kunne jeg trekke et lettelsens sukk og håpe at situasjonen omsider var vendt tilbake til slik den hadde vært tidligere.

Vivian benektet gjerne min versjon av slike hendelser, eller i hvert fall min tolkning av dem. Og det rasende. Eller hun avskrev sine handlinger og sin oppførsel som reaksjoner på ting jeg hadde gjort. Hun kunne si at jeg hadde et urealistisk syn på ekteskapet, og at jeg på en eller annen måte forventet at hvetebrødsdagene skulle vare for alltid, noe som simpelthen ikke var mulig. Hun påsto at jeg tok jobbstresset med meg hjem, og at det var jeg som var humørsyk, ikke henne; at jeg var bitter fordi hun kunne være hjemme, og at jeg ofte lot min forbitrelse gå ut over henne.

Uansett hvordan det var eller ikke var, ønsket jeg mer enn alt annet at Vivian skulle være lykkelig. Eller – mer presist – at hun skulle være lykkelig sammen med meg. Tross alt elsket jeg henne fortsatt, og jeg savnet den måten hun smilte og lo på når vi var sammen før i tiden. Jeg savnet de springende samtalene vi hadde delt, eller måten vi hadde leid hverandre på. Jeg savnet den Vivian som hadde fått meg til å tro at jeg var en mann verdig hennes kjærlighet.

Og likevel, med unntak av fredagskveldene, når vi hadde vår faste date, fortsatte forholdet vårt sin gradvise utvikling til noe jeg ikke bestandig kjente igjen eller ønsket. Vivians forakt begynte å såre meg. I disse årene var jeg stadig skuffet over meg selv fordi jeg sjelden klarte å leve opp til hennes forventninger, og jeg lovte meg selv dyrt og hellig at jeg skulle prøve enda hardere å gjøre henne til lags.

Og nå spoler jeg raskt tilbake til kvelden for juleselskapet igjen.

«Kom deg over det,» hadde hun sagt til meg, og ordene fortsatte å kverne rundt i hodet mitt mens jeg kledde på meg. De var bitende, avviste min bekymring og var blottet for empati, men det jeg likevel husker best fra den kvelden, var at Vivian så enda mer slående ut enn vanlig. Hun hadde valgt en svart cocktailkjole, høyhælte sko og diamanthalskjedet jeg hadde gitt henne til siste fødselsdag. Håret hang fritt over skuldrene hennes, og da hun kom ut av badet, ble jeg stående som fjetret og stirre.

«Du er vakker,» sa jeg.

«Takk,» sa hun og strammet grepet om håndvesken.

I bilen var stemningen fortsatt anspent mellom oss. Vi hakket oss gjennom litt småprat, og da hun skjønte at jeg ikke hadde tenkt å bringe temaet Peters på bane igjen, begynte hun så smått å tø opp. Innen vi ankom selskapet, var det nesten som om hun og jeg stilltiende var blitt enige om å late som om min kommentar og hennes svar aldri var blitt uttalt.

Men jo da, hun hadde hørt meg. Selv så irritert som hun hadde vært, holdt hun seg praktisk talt ved min side hele kvelden. Peters småpratet med oss ved tre forskjellige anledninger, og to ganger spurte han Vivian om hun ønsket noe å drikke – det var helt opplagt at han ville at hun skulle gå til baren sammen med ham – men begge gangene ristet hun på hodet og sa at hun allerede hadde bestilt fra en av kelnerne. Hun var høflig og vennlig da hun sa det, men jeg grep meg i å lure på om jeg likevel hadde lagt for mye i hele saken med Peters. Han kunne flørte med henne så mye han ville, men når kvelden var over, var det meg hun dro hjem sammen med. Og egentlig var det alt som betydde noe, ikke sant?

Juleselskapet var i og for seg ikke så minneverdig – det var verken bedre eller verre eller så forskjellig fra enhver julefest som gjerne avholdes i firmaer rundt omkring – men etter at vi kom hjem og hadde sett barnevakten vel av gårde, spurte Vivian om jeg kunne skjenke et glass vin til henne og se inn til London. Innen jeg endelig kom meg inn på soverommet, var det tent levende lys der inne. Og Vivian var der iført nydelig nattøy … og …

Dette var typisk Vivian. Å gjøre noe forsøk på å gjette hva hun hadde i tankene, var ofte helt nytteløst. Selv etter sju år kunne hun fortsatt forbløffe meg, og noen ganger på lykksalige, ømme måter.

Stort feilgrep.

Det er omtrent slik jeg tenker om den kvelden nå, i hvert fall når det gjelder karrieren min i byrået.

Det viste seg at Jesse Peters ikke var tilfreds med at Vivian hadde unngått ham, og uken etter begynte en avgjort kjølig bris å blåse fra hans kontor og i retning av mitt. I begynnelsen var den nesten umerkelig. Da jeg så ham i korridoren mandagen etter festen, gikk han forbi meg med et kort nikk, og på et kreativt møte et par dager senere stilte han spørsmål til alle andre, men ikke til meg. Den slags mindre smekk fortsatte, men fordi jeg var nedsyltet i enda en sammensatt kampanje – for en bank som ønsket en kampanje som satte søkelyset på integritet, men på en måte som også opplevdes som ny – tenkte jeg ikke så mye over det. Etterpå kom helligdager, og fordi det alltid var mye styr på kontoret i begynnelsen av et nytt år, var det ikke før i slutten av januar at jeg registrerte faktum: Jesse Peters hadde nesten ikke snakket til meg på minst seks uker. På dette stadiet begynte jeg å svinge bortom hans kontor, men assistenten kunne informere meg om at han satt i telefonen eller var opptatt på andre måter. Det som til slutt fikk meg til å forstå dybden i surmulingen mot meg, kom i midten av februar, da han omsider tok seg tid til å hilse på meg. Skjønt det var gjennom sin egen sekretær, og så min, at han anmodet om et møte, noe som i bunn og grunn betydde at jeg ikke hadde noe valg. Firmaet hadde mistet en stor kunde, en bilforhandler med åtte filialer over hele Charlotte, og det hadde vært min konto. Etter at jeg hadde lagt frem det jeg mente var årsakene til at kunden hadde valgt et annet byrå, spiddet han meg med et stirrende blikk. Enda mer illevarslende var det at han verken nevnte Vivian eller spurte etter henne. Da møtet var over, gikk jeg ut av døren og følte meg omtrent som de mellomlederne jeg ofte hadde følt meg bedre enn, dem jeg hadde sett vakle på randen av et nervøst sammenbrudd. Jeg fikk den synkende fornemmelsen av at mine dager i Peters Group plutselig var talte.

Enda hardere å takle var det faktum at det ikke skyldtes noe jeg gjorde eller ikke gjorde for bilforhandleren – en mann i slutten av sekstiårene – som fikk ham til å trekke seg. Jeg har sett annonsene og reklamefilmene fra byrået som overtok kontoen, og jeg mener fortsatt at våre ideer var mer kreative og effektive. Men kunder kan være uberegnelige. En nedadgående tendens i økonomien, utskiftning i ledelsen eller simpelthen bare ønsket om å skjære ned på kortsiktige kostnader kan føre til forandringer som innvirker på vår bransje, men iblant har det ikke noe å gjøre med bransjen i det hele tatt. I dette tilfellet gjennomgikk kunden vår en skilsmisse, og trengte penger til oppgjøret. Det å kutte ned på reklamekroner det neste halvåret ville spare ham for mer enn et sekssifret beløp, og han trengte hvert eneste øre, ettersom kona hans hadde kontaktet en banditt av en advokat. Nå som rettsomkostninger var for oppadgående og et blodig skilsmisseoppgjør sto for døren, skar mannen ned på enhver utgift han kunne. Dette visste Peters.

En måned senere, da enda en kunde trakk ut pluggen – dette gjaldt en kjede av akuttmedisinske klinikker – ble Peters’ uvilje overfor meg enda tydeligere. Dette var ingen stor kunde – den kunne knapt klassifiseres som en middels stor kunde – og det at jeg hadde sørget for tre nye kunder etter årets begynnelse, lot ikke til å bety en døyt for ham. Isteden, etter at han igjen sendte bud på meg, dristet han seg til å si høyt at «det virker som om du holder på å miste grepet», og at «kunder kan ha sluttet med å ha tillit til dine vurderinger». Som et siste utropstegn for møtet kalte han Todd Henley inn på kontoret og kunngjorde at fra nå av skulle vi «samarbeide». Henley var en gryende stjerne – han hadde vært ansatt i byrået i fem år – og selv om han absolutt var kreativ, besto hans største ferdighet i å navigere seg gjennom byråets politiske farvann. Jeg hadde visst at han var ute etter jobben min – han var ikke den eneste, men han var den sleskeste av dem. Da han plutselig begynte å tilbringe mer tid inne på kontoret til Peters – der han utvilsomt påberopte seg mer ære enn han fortjente for enhver annonsekampanje vi arbeidet med – og forlot det med et selvtilfreds flir, forsto jeg at jeg ble nødt til å begynne å legge planer.

Min erfaring, posisjon og nåværende lønn ga meg ikke mange valg. Fordi Peters dominerte reklamebransjen i Charlotte-området, måtte jeg kaste ut et større nett. I Atlanta var Peters nummer to i markedet, og han gomlet i seg mindre byråer og skaffet seg nye kunder. Den nåværende markedslederen hadde vært gjennom to nylige lederskift, og hadde nå gått inn for ansettelsesstopp. Etter dette kontaktet jeg byråer i Washington, D.C., Richmond og Baltimore, fordi jeg tenkte at å være nærmere Vivians foreldre kunne gjøre flytting fra Charlotte mer akseptabelt for henne. Men det viste seg at jeg ikke oppnådde så mye som et intervju.

Det fantes selvfølgelig andre muligheter, avhengig av hvor langt fra Charlotte jeg var villig til å flytte, og jeg kontaktet sju eller åtte byråer både i den sørøstlige delen av landet og i Midtvesten. Men for hver oppringning ble jeg også stadig sikrere på at jeg ikke hadde lyst til å flytte. Foreldrene mine var her, Marge og Liz var her, Charlotte var mitt hjem. Og dermed vokste tanken på å starte for meg selv – åpne et eget reklamebyrå – å stige opp av asken som den mytiske fugl Føniks. Som forresten også var et perfekt navn, kom jeg til …

Føniks Reklamebyrå. Der ditt firma vil stige til hittil ukjente høyder.

Med ett kunne jeg se for meg mottoet på visittkortene; jeg kunne se for meg at jeg snakket med kunder, og da jeg besøkte foreldrene mine, nevnte jeg ideen for far. Han sa rett ut at det ikke var noen god idé, og heller ikke Vivian var begeistret for den. Jeg hadde holdt henne informert om jobbsøkingen min, og da jeg nevnte tanken om å starte Føniks Reklamebyrå, foreslo hun at jeg prøvde å se på både New York og Chicago, to steder jeg hadde betraktet som umulige. Men jeg kunne ikke riste av meg drømmen, og fordelene begynte å tumle gjennom hodet mitt.

Hvis jeg etablerte meg alene, ville jeg få små administrasjonskostnader.

Jeg var på fornavn med mange administrerende direktører og andre ledere over hele Charlotte.

Jeg var meget dyktig i jobben min.

Det skulle bli et byrå med spesialkompetanse, et som tilbød tjenester til bare noen få kunder.

Jeg kunne ta lavere honorarer, men tjene mer.

I kontortiden satte jeg meg ned og laget kalkyler og la planer. Jeg ringte kunder og spurte om de var tilfredse med servicen og prissettingen Peters Group ga dem, og svarene jeg fikk, understøttet min overbevisning om at jeg ikke kunne mislykkes. I mellomtiden tråkket Henley meg billedlig talt ned med jernskodd hæl, og kastet meg over bord hver gang han gikk inn på kontoret til Peters. Og Peters begynte faktisk å sende meg skulende blikk.

Da var det jeg visste at Peters kom til å gi meg sparken, noe som betydde at jeg ikke hadde annet valg enn å begynne for meg selv.

Alt som gjensto, var å si det rett ut til Vivian.

Hva kunne være bedre enn å feire min fremtidige suksess på en fredag – når vi hadde vår faste date?

Selvfølgelig kunne jeg ha valgt en annen kveld, men jeg ønsket å dele spenningen med henne. Jeg ønsket hennes støtte. Jeg ønsket å dele mine planer, få henne til å strekke armene over bordet og gripe om hendene mine mens hun sa: Jeg kan ikke få sagt deg hvor lenge jeg har ventet på at du skulle gjøre noe som dette. Det finnes ingen tvil i min sjel om at du vil bli en suksess. Jeg har alltid trodd på deg.

Da jeg omtrent et år senere betrodde meg til Marge og fortalte om mine håp for den kvelden, hadde hun faktisk ledd høyt. «La meg nå forstå dette helt riktig,» hadde hun sagt til meg. «Du røsket mer eller mindre vekk hennes følelse av trygghet og fortalte at du skulle til å omkalfatre familiens tilværelse … og så trodde du at hun ville se på det som en god idé? Du hadde jo et barn. Og boliglån. Og andre regninger. Er du gått helt fra vettet?»

«Men …»

«Det er ingen men,» sa hun. «Du vet at Vivian og jeg ikke alltid er enige, men den kvelden hadde hun rett.»

Kanskje Marge hadde et poeng, men i etterpåklokskapens lys ser man tindrende klart. På denne spesielle kvelden det er snakk om, stekte jeg biff etter at London var lagt for natten – å steke biff var omtrent det eneste jeg fikk skikkelig til – mens Vivian gjorde i stand en salat, dampet litt brokkoli og sauterte grønne bønner, som ble tilsatt mandelflak. Jeg burde tilføye at Vivian aldri spiste noe som kunne havne i kategorien usunne karbohydrater – brød, iskrem, pasta, sukker eller noe som inneholdt hvitt mel – alt sammen mat jeg mente smakte herlig, og som jeg henga meg til når jeg spiste lunsj. Dette kan trolig være forklaringen på bilringene mine.

Men middagen ble imidlertid anspent helt fra begynnelsen av. Det at jeg prøvde å foregi en lett og utvungen atmosfære, så bare ut til å gjøre henne mer på vakt, som om hun forberedte seg på det som eventuelt ville komme. Vivian har alltid vært i stand til å lese meg slik Moses leste budene, og den voksende uroen fikk meg til å prøve enda hardere å holde en uanstrengt tone, noe som i sin tur fikk henne til å sitte om mulig enda mer rakrygget i stolen. Jeg ventet til vi nesten hadde spist ferdig. Hun hadde spist en god del av biffen, og jeg hadde fylt vinglasset hennes på nytt da jeg begynte å fortelle henne om Henley og Peters, og min mistanke om at jeg kom til å bli sagt opp. Hun nikket bare, så jeg tok mot til meg og la ut om planene mine, mens jeg understreket hver årsak til avgjørelsen. Mens jeg snakket, kunne hun like gjerne ha vært skåret ut i marmor. Hun satt så urørlig som jeg aldri før hadde sett henne, kastet ikke engang et blikk på vinglasset. Heller ikke stilte hun noen spørsmål før etter at jeg hadde snakket ferdig. Stillhet fylte rommet, og sendte ekko mot veggene.

«Er du sikker på at dette er så lurt?» kom det endelig.

Det var ikke det jublende bifallet jeg hadde ønsket, men hun stormet heller ikke ut, noe jeg tolket som et godt tegn. Dumme meg.

«For å si det som det er, skremmer det vannet av meg,» innrømmet jeg, «men hvis jeg ikke gjør det nå, vet jeg ikke om jeg noen gang kommer til å gjøre det.»

«Er du ikke litt ung til å starte ditt eget reklamebyrå?»

«Jeg er trettifem. Peters var bare tretti da han startet sitt.»

Hun presset leppene sammen, og jeg kunne nesten se ordene som formet seg i henne: Men du er ikke Peters. Heldigvis sa hun det ikke. Isteden trakk hun sammen brynene, selv om ikke en eneste rynke vistes. Denne kvinnen var virkelig et under når det gjaldt aldring. «Kan du nok til å starte ditt eget byrå?»

«Det er som å starte ethvert firma, og det gjør folk stadig vekk. Egentlig koker det hele ned til at man fyller ut de riktige skjemaene og sender dem til myndighetene, at man engasjerer en god advokat og revisor, og så er det bare å sette i gang.»

«Hvor lang tid ville det ta?»

«En måneds tid, kanskje? Og straks jeg har fått meg et kontor, begynner jeg å skaffe meg kunder.»

«Hvis de vil ha deg, da.»

«Kunder skal jeg nok få,» sa jeg. «Det er jeg ikke bekymret for. Peters er dyr, og jeg har arbeidet med noen av disse kundene i årevis. Jeg tror nok de vil hoppe over og bytte båt bare de får sjansen.»

«Men du kommer likevel ikke til å tjene noe en tid fremover.»

«Vi må bare skjære ned på enkelte saker. Som for eksempel vaskedamen.»

«Du vil at jeg skal gjøre rent huset?»

«Jeg kan hjelpe til,» forsikret jeg henne.

«Klart det,» sa hun. «Hvor har du tenkt å skaffe penger til alt dette?»

«Jeg hadde tenkt å bruke litt av pengene fra investeringene våre.»

«Investeringene våre?» gjentok hun.

«Vi har mer enn nok å leve av et helt år.»

«Et år?» spurte hun, og var igjen et ekko av meg.

«Og det er med null inntekt,» sa jeg. «Hvilket ikke kommer til å bli tilfellet.»

Hun nikket. «Null inntekt.»

«Jeg skjønner at det høres skremmende ut akkurat nå, men det kommer til å bli verdt det. Og ditt liv vil ikke forandre seg.»

«Bortsett fra at du forventer at jeg skal bli hushjelpen din, mener du.»

«Det var ikke det jeg sa …»

Hun avbrøt meg før jeg rakk å avslutte. «Peters kommer ikke bare til å lene seg tilbake og applaudere motet ditt,» påpekte hun. «Hvis han tror at du prøver å snappe til deg kundene hans, vil han gjøre alt som må til for å kjøre deg i grøfta.»

«Han kan prøve,» sa jeg. «Men til syvende og sist er det pengene som råder.»

«Han har mer av dem.»

«Jeg snakker om kundenes penger.»

«Og jeg snakker om penger til familien vår,» sa hun, og det var kommet en hard brodd i stemmen. «Hva med oss? Hva med meg? Regner du med at jeg bare skal gå med på dette? Og du husker vel at vi har et barn?»

«Så jeg skal liksom bare oppgi drømmene mine?»

«Ikke spill martyr. Jeg avskyr at du gjør det.»

«Jeg spiller ikke martyr. Jeg prøver å ha en diskusjon …»

«Nei, det gjør du ikke!» sa hun, og stemmen steg. «Du forteller meg hva du ønsker å gjøre, selv om det kanskje ikke vil være bra for familien vår!»

Jeg slapp pusten langsomt ut, konsentrerte meg om å snakke med rolig og stø stemme. «Jeg har allerede fortalt deg at jeg er sikker på at Peters vil gi meg sparken, og det finnes ingen andre jobber her omkring.»

«Har du prøvd å snakke med ham?»

«Det er klart jeg har prøvd å snakke med ham.»

«Du sier så.»

«Tror du meg ikke?»

«Bare delvis.»

«Hvilken del?»

Hun klasket servietten ned på tallerkenen og reiste seg fra bordet. «Den delen om at du vil gjøre det du har lyst til å gjøre, selv om det er ugunstig for oss og barnet vårt.»

«Sier du at jeg ikke bryr meg om familien vår?»

Men da hadde hun allerede forlatt rommet.

Den natten sov jeg på gjesterommet. Og selv om hun opprettholdt en slags elskverdighet og svarte på spørsmål med ett eller to ord, sa Vivian ellers ikke et ord til meg de neste tre dagene.

Like flink som Marge hadde vært til å holde meg i live gjennom ungdomstiden, og latt det flomme av visdomsord når det gjaldt mine mangler, var det noe i henne som mislikte å være barnevakt for meg straks hun ble tenåring. Hun begynte å tilbringe uhorvelig mye tid i telefonen, og som et resultat av dette så jeg mye på TV. Jeg vet ikke hvordan andre unger hadde det, men mye av det jeg vet om reklamesnutter og annonseringer, fikk jeg inn på den måten. Jeg lærte ikke noe om det på college. Heller ikke lærte jeg det av mine eldre og mer erfarne kollegaer i byrået, ettersom halvparten av dem brukte sin kreative energi i forsøk på å sabotere karrieren til den andre halvparten, dette takket være Peters’ imøtekommenhet. Fordi jeg ikke hadde noen anelse om hva annet jeg skulle gjøre da jeg ble kastet hodestups inn i jobben, hørte jeg etter når kunder beskrev det de ønsket å oppnå. Dette var en slags kran inn til mine minnekilder, og jeg kom opp med nye vinklinger på gamle reklamefilmer.

Selvfølgelig var det ikke fullt så enkelt. Reklamevirksomhet omfatter mye mer enn enkle TV-snutter. I årenes løp har jeg produsert fengende slagord for reklame i trykte medier eller på plakattavler; jeg har skrevet manus til radioreklame og informasjonsbrosjyrer; jeg har vært med på å omforme websider og skapt levedyktige mediekampanjer; jeg har vært med i et team som prioriterte søk på Internett, jeg har designet reklamebannere rettet mot spesielle postnumre, inntekts- og utdannelsesnivåer, og for én spesiell kunde fant jeg på og iverksatte bruken av reklame på varebiler. Selv om praktisk talt alt arbeidet ble fullført internt hos Peters av forskjellige team, ville jeg som eneoperatør få ansvaret for alt kunden trengte. Og selv om jeg var sterk på enkelte områder, var jeg svakere på andre, særlig når det dreide seg om de rent tekniske aspekter. Heldigvis hadde jeg vært i bransjen lenge nok til å kjenne lokale leverandører som kunne skaffe de tjenestene jeg ønsket, og jeg hadde tatt kontakt med dem.

Jeg hadde ikke løyet da jeg sa til Vivian at jeg ikke var bekymret for å skaffe meg kunder, men dessverre gjorde jeg en feil, en som var breddfull av ironi. Jeg glemte å planlegge en annonseringskampanje for min egen virksomhet. Jeg skulle ha brukt mer penger på å utforme en nettside av høy kvalitet, og sette sammen salgsfremmende materiale som reflekterte det byrået jeg mente å oppvise, ikke det jeg bygget opp fra bunnen av. Jeg skulle ha utformet postreklame som ville inspirere kunder til å ta kontakt med meg.

Isteden brukte jeg hele mai måned på å forsikre meg om at den infrastrukturen som kunne gi meg suksess, var på plass. Jeg brukte feriedager til å skaffe meg en advokat og en regnskapsfører, og jeg fikk gjort unna det nødvendige papirarbeidet. Så kjøpte jeg kontorutstyr, undertegnet leiekontrakter på annet utstyr og fylte kontoret med saker jeg visste at jeg kom til å trenge. Jeg leste bøker om kunsten å starte eget firma, og alle disse understreket betydningen av å ha tilstrekkelig med kapital. I midten av mai overleverte jeg min toukers oppsigelse. Hvis det var noe som dempet spenningen, hadde det å gjøre med at jeg hadde undervurdert oppstartingskostnadene mens de vanlige regningene fortsatte å komme. Året uten inntekter, som jeg hadde nevnt for Vivian, hadde krympet til ni måneder.

Men det fikk gå som det ville. Den første junidagen kom, og tiden var inne for å lansere Føniks Reklamebyrå. Jeg sendte brev til kunder jeg tidligere hadde samarbeidet med, forklarte hvilke tjenester jeg kunne tilby til svært gunstige priser, og sa at jeg håpet å høre fra dem. Jeg begynte å ringe rundt og ordne med avtaler, og så lente jeg meg tilbake i stolen og ventet på at telefonen skulle ringe.