Martha Hall Kelly

Syrinpikene

Oversatt av Børge Lund

Martha Hall Kelly

Syrinpikene

Oversatt av Børge Lund

Til mannen min, Michael, som fortsatt gir meg hjertebank.

DEL 1

Kapittel 1

Caroline

September 1939

Hadde jeg visst at jeg snart skulle møte mannen som skulle knuse meg som porselen mot terrakotta, ville jeg sovet lenger. Isteden fikk jeg blomsterhandleren vår, Mr. Sitwell, dratt opp av sengen for å lage en knapphullsblomst. Dette var min første konsulatgalla, og jeg kunne ikke kaste bort tid på høflighetsformer.

Jeg sluttet meg til bermen som strømmet opp Fifth Avenue. Menn i grå filthatter presset seg forbi meg, med stresskofferter som inneholdt morgenaviser med tiårets siste optimistiske overskrifter fra Europa. Det var ingen storm som bygde seg opp i øst den dagen, ingen varsler om det som skulle komme. Det eneste illevarslende tegnet fra den retningen var eimen av stillestående vann fra East River.

Da jeg nærmet meg bygningen vår på hjørnet av Fifth Avenue og Forty-ninth Street, kunne jeg føle at Roger betraktet meg fra vinduet der oppe. Han hadde gitt folk sparken for mye mindre enn å komme tjue minutter for sent, men den ene gangen i året New Yorks elite åpnet lommebøkene og lot som om de brydde seg om Frankrike, passet det seg ikke med fislete knapphullsblomster.

Jeg gikk rundt hjørnet, der morgensolen glitret i bladgullbokstavene som var hugd inn i steinen: LA MAISON FRANÇAISE. Den franske bygningen, som huset det franske konsulatet, lå side ved side med British Empire Building, vendt ut mot Fifth Avenue, som en del av Rockefeller Center, Junior Rockefellers nye kompleks av granitt og kalkstein. Mange utenlandske konsulater hadde kontorer her den gangen, så det var en sydende gryte av internasjonalt diplomati.

«Helt inn og med ryggen mot veggen», sa Cuddy, heisføreren vår.

Mr. Rockefeller håndplukket heisguttene og la vekt på manerer og godt utseende. Cuddy hadde mest av det siste, skjønt håret hans allerede var gråsprengt og kroppen hadde det travelt med å eldes.

Cuddy hvilte blikket på de opplyste tallene over dørene. «Det er en hel folkemengde der oppe i dag, miss Ferriday. Pia sa at det er kommet to nye båter.»

«Herlig», sa jeg.

Cuddy børstet noe av ermet på den marineblå uniformsjakken. «Blir det sent i dag også?»

Til verdens raskeste å være brukte heisene våre fortsatt en evighet på å komme opp. «Jeg er ute før fem. Det er galla i kveld.»

Jeg elsket jobben min. Oldemor Woolsey hadde startet tradisjonen med arbeidende kvinner i familien vår, som sykepleier for soldater på slagmarken ved Gettysburg. Men min frivillige stilling som leder for familieassistanse ved Det franske konsulat var egentlig ikke arbeid. Kjærligheten til alt som var fransk, lå i genene mine. Faren min var kanskje halvt irsk, men hjertet hans hørte hjemme i Frankrike. Dessuten hadde moren min arvet en leilighet i Paris, hvor vi tilbrakte august måned hvert år, så jeg følte meg hjemme der.

Heisen stoppet. Selv gjennom de lukkede dørene kunne vi høre et voldsomt brus av hevede stemmer. Jeg frøs på ryggen.

«Tredje etasje!» ropte Cuddy. «Det franske konsulat. Vær forsiktig med –»

Så snart dørene gled fra hverandre, overdøvet støyen alle høflighetsfraser. Gangen utenfor resepsjonen vår var så full av folk at man knapt kunne komme seg forbi. Både SS «Normandie» og SS «Île de France», to av Frankrikes mest luksuriøse oseandampere, hadde lagt til kai i New York Harbor samme morgen, fullastet med rike franskmenn på flukt fra den usikre situasjonen i hjemlandet. Så snart skipsfløyten blåste signalet om at de kunne gå i land, hadde de strømmet til konsulatet for å få hjelp med visumproblemer og andre vanskeligheter.

Jeg klemte meg inn i den røykfylte resepsjonen, forbi damer kledd i de nyeste kjolene fra Paris som sto og skravlet i en liflig sky av Arpège-parfyme, fortsatt med sjøsprøyt i håret. Menneskene i denne gruppen var vant til å bli fotfulgt av en butler med et krystallaskebeger og et sjampanjeglass. Pikkoloer i skarlagenrød jakke fra SS «Normandie» løp om kapp med sine kollegaer i svart jakke fra SS «Île de France». Jeg brøytet meg med skulderen gjennom folkemengden i retning av skrivebordet til sekretæren vår innerst i rommet, og chiffonskjerfet mitt satte seg fast i låsen på perlekjedet til en av de henrivende skapningene. Mens jeg fiklet med å få det løs, summet det i intercomen uten at noen svarte.

Roger.

Jeg presset meg videre, kjente et klapp på ryggen, og da jeg snudde meg, sendte en sjøkadett meg et plakkete smil.

«Gardons nos mains pour nous-mêmes», sa jeg. La oss holde hendene for oss selv.

Gutten løftet armen over folkemengden og dinglet med nøklene til lugaren på SS «Normandie». Han var i hvert fall ikke av den typen menn over seksti som jeg vanligvis tiltrakk meg.

Jeg kom meg fram til skrivebordet, der sekretæren satt med bøyd nakke og skrev på maskin.

«Bonjour, Pia.»

Rogers fetter, en atten år gammel gutt med mørke, mandelformede øyne, satt på Pias skrivebord med beina i kors. Han holdt sigaretten i luften og forsynte seg fra en eske med konfekt, Pias yndlingsfrokost. Posthyllen min på skrivebordet hennes var allerede full av saksmapper.

«Vraiment? Hva er det som er så bra med den?» sa hun uten å løfte hodet.

Pia var mye mer enn en sekretær. Vi hadde flere hatter, alle sammen, og hennes oppgaver var blant annet å skrive inn nye klienter og lage en mappe til hver av dem, maskinskrive Rogers omfattende korrespondanse og dechiffrere den massive flommen av daglig innkommende morsemeldinger som var livsnerven i kontoret vårt.

«Hvorfor er det så varmt her inne?» sa jeg. «Telefonen ringer, Pia.»

Hun tok en konfekt fra esken. «Det gjør den til stadighet.»

Pia hadde en dragning på beilere som om hun kringkastet en frekvens som bare menn fikk inn. Hun var tiltrekkende på en dyrisk måte, men jeg mistenkte at populariteten hennes delvis hadde med de tettsittende genserne å gjøre.

«Kan du ta over noen av sakene mine i dag, Pia?»

«Roger sier at jeg ikke får lov til å forlate denne stolen.» Hun brøt opp sjokoladeskallet på undersiden av konfektbiten med den velmanikyrerte tommelen, på jakt etter bitene med jordbærkremfyll. «Han vil du skal komme inn til ham med det samme, men jeg tror kvinnen på sofaen sov i gangen i natt.» Pia viftet med den ene halvdelen av en hundredollarseddel mot meg. «Og feiten med hundene sier han gir deg den andre halvdelen hvis du tar deg av ham først.» Hun gjorde et nikk mot det velfødde eldre paret ved kontordøren min, som hadde to gråsnutede dachser hver i bånd.

På lik linje med Pia hadde jeg en vidtfavnende stillingsbeskrivelse. Oppgavene inkluderte å bistå franske statsborgere her i New York – ofte familier som hadde havnet i økonomiske vansker – og å ha oppsyn med French Families Fund, et veldedighetstiltak som organiserte hjelpesendinger til foreldreløse franske barn over Atlanteren. Jeg hadde akkurat pensjonert meg fra en nesten tjue år lang karriere på Broadway, og denne jobben virket enkel til sammenligning. Den innebar i hvert fall mindre utpakking av kofferter.

Sjefen min, Roger Fortier, dukket opp i døren til kontoret.

«Caroline, jeg trenger deg nå. Bonnet har meldt avbud.»

«Det mener du ikke, Roger.» Nyheten kom som et knyttneveslag. Jeg hadde sikret oss den franske utenriksministeren som hovedtaler for mange måneder siden.

«Det er ikke lett å være fransk utenriksminister akkurat nå!» ropte han over skulderen på vei inn igjen.

Jeg gikk inn på kontoret mitt og bladde gjennom telefonkartoteket på skrivebordet mitt. Var mors venn buddhistmunken Ajahn Chah ledig den kvelden?

«Caroline –» ropte Roger. Jeg grep telefonkartoteket og skyndte meg inn på kontoret hans uten å bry meg om paret med dachsene, som anstrengte seg for å se tragiske ut.

«Hvorfor kom du for sent i dag?» spurte Roger. «Pia har vært her i to timer allerede.»

Som generalkonsul regjerte Roger Fortier fra hjørnekontorsuiten med den mektige utsikten over Rockefeller Plaza og The Promenade Café. Normalt lå det en skøytebane her, men nå var den sommerstengt, og den nedsenkede plassen var fylt av kafébord og travle smokingkledde kelnere med forklær som rakk ned til anklene. I bakgrunnen falt Paul Manships massive gylne Prometevs til jorden med sin stjålne ild i hånden. Bak den reiste RCA-bygningen seg sytti etasjer opp mot den safirblå himmelen. Roger hadde mye til felles med den mektige Visdom-figuren som var meislet inn over inngangen til bygningen. Den rynkede pannen. Skjegget. Det vrede blikket.

«Jeg stoppet for å ordne med knapphullsblomsten til Bonnet –»

«Ja, det var det virkelig verdt å la halve Frankrike vente på.» Roger satte tennene i en smultring, og melisen drysset ned over skjegget hans. Tross sin mildt sagt korpulente figur var han aldri i beit for kvinnelig selskap.

Skrivebordet hans flommet over av foldere, sikkerhetsdokumenter og saksmapper om savnede franskmenn. Ifølge Det franske konsulatets håndbok var jobben hans «å assistere franske statsborgere i New York ved tilfeller av tyveri, alvorlig sykdom eller arrestasjon, og med spørsmål vedrørende fødselsattester, adopsjon og tapte eller stjålne dokumenter, og tilby assistanse ved politiske uroligheter og naturkatastrofer». Situasjonen i Europa ga oss massevis å gjøre i alle disse kategoriene, såfremt man regnet Hitler som en naturkatastrofe.

«Jeg har saker å ta meg av, Roger –»

Han slengte en saksmappe skjenende over det polerte konferansebordet. «Ikke bare har vi ingen taler, jeg har sittet oppe halve natten og skrevet om Bonnets tale. Jeg måtte utelate at Roosevelt har latt Frankrike kjøpe amerikanske fly.»

«Frankrike burde få kjøpe så mange fly de vil.»

«Vi samler inn penger her, Caroline. Vi må unngå å tirre isolasjonistene. Spesielt de rike.»

«De støtter ikke Frankrike uansett.»

«Vi trenger ikke mer dårlig pressedekning. Er USA for gode venner med Frankrike? Vil det føre Tyskland og Russland nærmere hverandre? Det er så vidt jeg får spist ferdig en dessert uten å bli avbrutt av en journalist. Og vi kan ikke nevne familien Rockefeller … Jeg vil ikke ha enda en telefon fra Junior. Men det kommer vel uansett til å skje nå som Bonnet har meldt avbud.»

«Det er en katastrofe, Roger.»

«Kan hende vi må skrinlegge hele greia.» Roger dro de lange fingrene sine gjennom håret og lagde nye furer i Brylcreemen.

«Betale tilbake førti tusen dollar? Hva med French Families Fund? Jeg går allerede på sparebluss. Dessuten har vi betalt for fem kilo waldorfsalat –»

«Kaller de det salat?» Roger bladde gjennom telefonkartoteket sitt, der halvparten av kortene var uleselige og fulle av overstrykninger. «Pathétique … bare hakkede epler og selleri. Og en masse vasstrukne valnøtter …»

Jeg saumfor mitt eget kartotek etter aktuelle kandidater med kjendisstatus. Mor og jeg kjente Julia Marlowe, den berømte skuespillerinnen, men hun var på turné i Europa. «Hva med Peter Patout? Mors folk har brukt ham.»

«Arkitekten?»

«Bak hele Verdensutstillingen. De har en to meter høy robot der.»

«Kjedelig», sa han og klasket brevkniven av sølv mot håndflaten.

Jeg bladde meg fram til L. «Hva med kaptein Lehude?»

«På SS ‘Normandie’? Mener du alvor? Han får betalt for å være søvndyssende.»

«Du kan ikke bare avslå alle forslagene mine uten videre, Roger. Hva med Paul Rodierre, da? Betty sier at alle snakker om ham.»

Roger snurpet leppene, alltid et godt tegn. «Skuespilleren? Jeg har sett det stykket han spiller i. Han er dyktig. Høy og kjekk, hvis man er ute etter den looken. Høy forbrenning, naturligvis.»

«Vi vet i hvert fall at han kan pugge et manus.»

«Han er uberegnelig. Og dessuten er han gift, så ikke innbill deg noe.»

«Jeg er ferdig med menn, Roger», sa jeg. Trettisju år gammel hadde jeg slått meg til ro med å være alene.

«Usikker på Rodierre. Se hvem du får tak i, men pass på at de holder seg til manus. Ikke noe om Roosevelt –»

«Ikke noe om Rockefeller-familien», fullførte jeg.

Mellom de andre oppgavene mine ringte jeg rundt til mulige erstattere og endte opp med ett alternativ, Paul Rodierre. Han var i New York for å opptre i en Broadway-revy på Broadhurst Theatre, The Streets of Paris, samme stykke som sendte Carmen Miranda som en virvelvind inn på New Yorks teaterscene.

Jeg ringte til William Morris Agency og fikk beskjed om at de skulle høre med ham og ringe meg tilbake. Ti minutter senere meddelte M. Rodierres agent meg at det ikke var noen forestilling i kveld, og skjønt klienten hans ikke var i besittelse av et aftenantrekk, var han dypt beæret over forespørselen om å lede kveldens galla. Han ville møte meg på Waldorf Astoria og ta en prat om detaljene. Leiligheten vår i East Fiftieth Street lå et steinkast fra hotellet, så jeg skyndte meg hjem for å skifte til mors svarte Chanel-kjole.

Jeg fant M. Rodierre ved et kafébord i Peacock Alley, cocktailbaren ved siden av lobbyen i Waldorf Astoria, idet den to tonn tunge bronseklokken slo halvtimen med sin nydelige Big Ben-melodi. Stivpyntede gallagjester stimet inn på vei mot den store ballsalen i tredje etasje.

«M. Rodierre?» sa jeg.

Roger hadde rett i at Rodierre var kjekk. Det første man la merke til ved Paul Rodierre, etter den første støkken over hans fysiske skjønnhet, var det slående smilet.

«Hvordan kan jeg takke deg for at du stiller opp på så kort varsel, monsieur?»

Han foldet seg ut av stolen og viste fram en kroppsbygning som hørte mer hjemme hos en roer på Charles-elven enn en skuespiller på Broadway. Han prøvde å kysse meg på kinnet, men jeg strakte ut hånden til ham, og han tok den. Det var fint å møte en mann på min egen høyde.

«Gleden er på min side», sa han.

Antrekket hans var problemet: grønn bukse, lilla fløyelsbleser, brune semskede sko og, verst av alt, svart skjorte. Bare prester og fascister gikk med svart skjorte. Og gangstere, naturligvis.

«Vil du skifte?» Jeg motsto fristelsen til å ordne på håret hans, som var langt nok til å samles i en hestehale. «Barbere deg, kanskje?» Ifølge agenten var M. Rodierre gjest på hotellet, så barbersakene hans befant seg bare noen få etasjer over oss.

«Det er dette jeg går i», sa han og trakk på skuldrene. Typisk skuespiller. Hvorfor hadde jeg ikke visst bedre? Paraden av gjester på vei til ballsalen vokste. Kvinnene glitret i finstasen, og alle mennene gikk i kjole og hvitt og lakksko.

«Dette er den første gallaen min», sa jeg. «Den ene kvelden konsulatet har til å samle inn penger. Antrekket er formelt.» Kunne han bruke fars gamle smoking? Den var nok passe lang i beina, men altfor trang over skuldrene.

«Er du alltid så, ja, energisk som dette, miss Ferriday?»

«Her i New York er det ikke alltid særpreg blir verdsatt.» Jeg ga ham de heftede arkene. «Du ivrer helt sikkert etter å se manuset.»

Han ga det tilbake. «Nei, merci.»

Jeg skjøv det tilbake i hendene hans. «Men generalkonsulen selv har skrevet det.»

«Fortell meg igjen hvorfor jeg gjør dette.»

«Formålet er bistand til landflyktige franske statsborgere hele året, samt French Families Fund, som jeg driver. Vi hjelper barn hjemme i Frankrike som har mistet foreldrene av den ene eller den andre årsaken. I den usikre situasjonen der borte nå er vi en pålitelig kilde til klær og mat. Dessuten kommer Rockefeller-familien til å være der i kveld.»

Han bladde gjennom talen. «De kunne skrevet ut en sjekk og unngått hele dette opplegget.»

«De er blant våre mest velvillige donatorer, men vær så snill å ikke nevne dem. Eller president Roosevelt. Eller flyene USA har solgt til Frankrike. Noen av gjestene våre elsker Frankrike, naturligvis, men vil helst stå utenfor en krig inntil videre. Roger vil unngå kontroverser.»

«Det føles aldri oppriktig å gå rundt grøten. Publikum merker det.»

«Kan du ikke bare holde deg til manuset, monsieur?»

«Man kan få hjerteinfarkt av å bekymre seg for mye, miss Ferriday.»

Jeg dro nålen ut av liljekonvallen. «Her – en knapphullsblomst til æresgjesten.»

«Muguet?» sa M. Rodierre. «Hvor fant du den på denne tiden av året?»

«Alt er mulig å skaffe i New York. Blomsterhandleren vår dyrker dem fram selv. «

Jeg la håndflaten på jakkeslaget hans og stakk nålen dypt inn i den franske fløyelen. Kom den deilige duften fra ham eller blomstene? Hvorfor luktet ikke amerikanske menn slik som dette, av tuberose og moskus og –

«Du vet at liljekonvall er giftig, ikke sant?» sa M. Rodierre.

«Ikke spis den, da. I hvert fall ikke før du har holdt talen. Eller med mindre publikum er fiendtlig innstilt.»

Han lo, og jeg måtte ta et skritt tilbake. En så hjertelig latter var en sjeldenhet i dannet selskap, spesielt i forbindelse med mine vittigheter.

Jeg eskorterte M. Rodierre bak i kulissene og ble stående lamslått over den enorme scenen, som var dobbelt så stor som noen Broadway-scene jeg hadde stått på.

«Denne scenen er gigantisk», sa jeg. «Klarer du å fylle den?»

M. Rodierre snudde seg mot meg. «Dette er jobben min, miss Ferriday.»

Av frykt for å støte M. Rodierre ytterligere etterlot jeg ham og manuset i kulissene og prøvde å skyve bort besettelsen med brune semskede sko. Jeg skyndte meg til ballsalen for å se om Pia hadde fulgt bordplanen min, som var mer detaljert og farligere enn et flyangrep av Luftwaffe. Jeg så at hun bare hadde slengt på flere av kortene på de seks Rockefeller-bordene, så jeg stokket dem om og fant plassen min nær scenen mellom kjøkkenet og hovedbordet. Tre etasjer med losjer med røde draperier steg opp rundt den svære salen, alle innredet med et eget spisebord. Alle de sytten hundre setene ville bli fylt – en stor mengde misfornøyde mennesker hvis ikke alt gikk som det skulle.

Gjestene strømmet inn og fant stolene sine – et hav av hvite sløyfer, puteslipte diamanter og så mange kjoler fra rue du Faubourg Saint-Honoré at det kunne tømt flesteparten av de fine forretningene i Paris. Bare hofteholderne var nok til å sikre at Bergdorf og Goodman nådde salgsmålene for tredje kvartal.

En rad med journalister samlet seg ved siden av meg og tok blyanten fram fra bak øret. Hovmesteren sto klar ved albuen min og ventet på ordre om å starte serveringen. Elsa Maxwell kom inn i rommet – ryktespreder, profesjonell selskapsvertinne og selvpromotør ne plus ultra. Ville hun ta av seg hanskene for å skrive forferdelige ting om denne kvelden i spalten sin, eller bare legge seg på minne hvor grusomt det hadde vært?

Bordene var nesten fullsatt da Mrs. Cornelius Vanderbilt, kjent for Roger som «Hennes nåde», ankom med det fireetasjes diamantshalskjedet fra Cartier gnistrende på brystet. Jeg ga tegn til at serveringen kunne begynne idet Mrs. Vanderbilts bakende berørte stolputen og den hvite revestolaen, komplett med hode og føtter, la seg over stolryggen. Lyset ble dempet, og Roger trampet ut til det flombelyste podiet og ble møtt av hjertelig applaus. Jeg hadde aldri vært så nervøs den gangen det var jeg som sto på scenen.

«Mesdames et Messieurs, utenriksminister Bonnet har dessverre ikke muligheten å være her i kveld. Han beklager dette dypt.» Folkemengden summet, usikre på hvordan de skulle reagere på skuffelsen. Ba man om å få pengene tilbake i posten? Ringte man Washington?

Roger holdt opp en hånd. «Men vi har fått overtalt en annen franskmann til å tale i kveld. Han innehar riktignok ingen statsrådspost, men besitter en av de beste rollene på Broadway.»

Gjestene hvisket til hverandre. Ingenting slår en overraskelse, såfremt den er positiv.

«Jeg vil gjerne ønske velkommen M. Paul Rodierre.»

M. Rodierre gikk utenom podiet og satte kursen mot midten av scenen. Hva var det han holdt på med? Lyskjeglen flakket rundt på scenen i noen sekunder i et forsøk på å lokalisere ham. Roger satte seg ved hovedbordet, ved siden av Mrs. Vanderbilt. Jeg sto i nærheten, men utenfor kvelningshold.

«Det er meg en stor glede å være her i kveld», sa M. Rodierre da lyskjeglen fant ham. «Jeg er forferdelig lei meg for at M. Bonnet ble forhindret.»

Selv uten mikrofon fylte M. Rodierres stemme rommet. Han praktisk talt glødet i scenelyset.

«Jeg er en dårlig erstatning for en så distingvert gjest. Jeg håper det ikke skyldtes problemer med flyet hans. I så fall er jeg sikker på at president Roosevelt gjerne sender ham et nytt.»

En bølge av nervøs latter skyllet over rommet. Jeg trengte ikke å se på journalistene for å vite at de noterte. Roger, som var en kløpper i den fortrolige samtalens kunst, klarte å snakke med Mrs. Vanderbilt og sende meg et lynende blikk samtidig.

«Det er sant, jeg kan ikke snakke til dere om politikk», fortsatte M. Rodierre.

«Gudskjelov!» ropte noen fra et av de bakerste bordene. Publikum lo igjen, høyere denne gangen.

«Men jeg kan snakke om det Amerika jeg kjenner, et sted som overrasker meg hver dag. Et sted der fordomsfrie mennesker ikke bare omfavner fransk teater og franske bøker og fransk film og fransk mote, men også franskmenn, våre feil til tross.»

«Pokker», sa journalisten ved siden av meg til den brukne blyanten sin. Jeg ga ham min.

«Hver dag ser jeg folk hjelpe andre. Amerikanere inspirert av Mrs. Roosevelt, som strekker ut en hånd over Atlanteren for å hjelpe franske barn. Amerikanere som miss Caroline Ferriday, som daglig bistår franske familier her i Amerika og sørger for at foreldreløse franske barn har klær på kroppen.»

Roger og Mrs. Vanderbilt vendte blikket mot meg. Lyskjeglen fant meg der jeg sto langs veggen, og jeg ble blendet av det velkjente lyset. Hennes nåde klappet, og resten av publikum fulgte hennes eksempel. Jeg vinket inntil lyset barmhjertig raskt skvatt tilbake til scenen og etterlot meg i kjølig mørke. Jeg savnet ikke egentlig å stå på en Broadway-scene, men det var godt å føle varmen fra scenelyset på huden igjen.

«Dette er et Amerika som ikke er redd for å selge fly til folket som sto ved deres side i skyttergravene under den store krigen. Et Amerika som ikke er redd for å hjelpe til med å holde Hitler borte fra Paris’ gater. Et Amerika som ikke er redd for å stå skulder ved skulder med oss nok en gang, skulle den grufulle dagen komme …»

Det var så vidt jeg klarte å rive meg løs for å kaste noen blikk ut i salen. Publikum satt som fjetret og var absolutt ikke opptatt av skoene hans. En halvtime passerte på et blunk, og jeg holdt pusten mens M. Rodierre bukket. Applausen startet forsiktig, men steg i kast som om voldsomme regnskyll sveipet over taket. Elsa Maxwell tørket tårene med en hotellserviett, og da publikum reiste seg og beljet «Marseillaisen», priste jeg meg lykkelig for at det var en forestilling Bonnet slapp å overvære. Selv personalet sang og la hånden på hjertet.

Da lyset ble tent, var det med lettelse i blikket Roger hilste klyngen av lykkønskere som hang rundt hovedbordet. Etter hvert dabbet selskapet av, og han dro videre til The Rainbow Room sammen med en flokk av våre rauseste donatorer og et knippe med dansere fra Rockettes-ensemblet, de eneste kvinnene i New York som fikk meg til å virke kort av vekst.

M. Rodierre rørte ved skulderen min da vi gikk ut av ballsalen. «Jeg vet om et sted ute ved Hudson-elven der de har prima vin.»

«Jeg må komme meg hjem», sa jeg, selv om jeg ikke hadde spist. Tankene vandret til varmt brød og snegler i smør, men det var aldri smart å bli sett ute alene med en gift mann. «Ikke i kveld, monsieur, men takk som byr.» Jeg kunne være hjemme i løpet av noen få minutter og spise rester av waldorfsalat i en kald leilighet.

«Har du tenkt å la meg spise alene etter triumfen vår?» sa M. Rodierre.

Hvorfor ikke slå følge? Folk fra min klasse spiste utelukkende på et antall utvalgte restauranter som man kunne telle på én hånd, og som alle befant seg i en radius av fire kvartaler fra Waldorf Astoria, langt fra Hudson-elven. Én middag kunne vel ikke skade?

Vi tok en drosje til Le Grenier, en nydelig bistro på West Side. De franske oseandamperne seilte opp Hudson-elven og la til kai ved Fifty-first Street, og derfor spratt noen av New Yorks beste små spisesteder opp i nærområdet som kantareller etter et godt regnvær. Le Grenier lå i skyggen av SS «Normandie», på loftet i en tidligere havnefogdbygning. Da vi steg ut av drosjen, ruvet skipet høyt over oss, med tindrende lyskastere på dekket og fire etasjer med lysende kuøyer. En sveiser sendte et aprikosfarget gnistregn opp mot nattehimmelen, mens noen dekksgutter låret en lyskaster ned langs siden av skroget til en gruppe malere på et stillas. Hun fikk meg til å føle meg liten, der jeg sto under den store, svarte baugen og de tre røde skorsteinene som raget over alle lagerbygningene langs piren. Saltet hang i sensommerluften, der sjøvannet fra Atlanteren møtte ferskvannet fra Hudson-elven.

Bordene på Le Grenier var fullsatt med en tålig respektabel ansamling gjester bestående av for det meste middelklassefolk, blant andre en journalist fra gallaen og noen som antakelig var passasjerer fra oseandamperne, lykkelige over å være på fast grunn. Vi satte oss i en trang lakkert trebås konstruert som noe på innsiden av et skip, der hver centimeter teller. Hovmesteren ved Le Grenier, M. Bernard, smisket for M. Rodierre, fortalte at han hadde sett The Streets of Paris tre ganger, og la ut i det vide og det brede om sin egen skuespillerkarriere ved amatørteateret i Hoboken.

M. Bernard snudde seg mot meg. «Og du, mademoiselle. Har jeg ikke sett deg på scenen sammen med miss Helen Hayes?»

«Er du skuespillerinne?» sa M. Rodierre med et smil.

På så nært hold var det et farlig smil. Jeg ble nødt til å holde hodet kaldt – franskmenn var min akilleshæl. Ja, hvis Akilles hadde vært franskmann, ville jeg sikkert ha båret ham rundt til senen ble leget.

M. Bernard fortsatte: «Jeg syntes anmelderne var urettferdige –»

«Vi vil gjerne bestille», sa jeg.

«En av dem brukte ordet ‘stiv’, mener jeg –»

«Vi tar snegler, monsieur. Ikke så mye fløte, er du snill –»

«Og hva var det New York Times skrev om Helligtrekongersaften? ‘Miss Ferriday gjorde nytten som Olivia?’ Brutalt, syntes jeg –»

«– og ikke noe hvitløk. Vi vil gjerne ha dem lett stekt, så de ikke blir så seige.»

«Vil du at de skal krype selv til bordet, mademoiselle?» M. Bernard rablet ned bestillingen vår og satte kursen mot kjøkkenet.

M. Rodierre studerte sjampanjelisten og dvelte ved detaljene. «Skuespillerinne, hva? Det hadde jeg aldri gjettet.» Det var noe tiltrekkende ved den uflidde stilen hans, han minnet meg om en kjøkkenhage som trengte å lukes.

«Konsulatet passer meg bedre. Mor har kjent Roger i årevis, og da han foreslo at jeg kunne hjelpe ham, klarte jeg ikke å si nei.»

M. Bernard satte en kurv med brød på bordet vårt og ble stående en stund og stirre på M. Rodierre, som for å feste ham til minnet.

«Jeg håper jeg ikke fordriver en kjæreste i kveld», sa Paul. Han strakte seg etter brødkurven samtidig med meg, og hånden min streifet hans, som var varm og myk. Jeg rykket hånden tilbake til fanget.

«Jeg er for travelt opptatt til sånt. New York, vet du – selskaper og alt det der. Utmattende, egentlig.»

«Jeg har aldri sett deg på Sardi’s.» Han dro fra hverandre brødet, og dampen steg opp mot lyset.

«Jeg jobber mye.»

«Jeg har på følelsen at det ikke er pengene som driver deg til det.»

«Det er en ulønnet stilling, hvis det er det du sikter til, men det er ikke noe man spør om i dannet selskap, monsieur.»

«Kan vi droppe ‘monsieur’? Det får meg til å føle meg gammel.»

«På fornavn? Vi har akkurat møttes.»

«Det er 1939.»

«Sosieteten på Manhattan er som et solsystem med sine egne regler. En enslig kvinne som spiser sammen med en gift mann, er nok til å sende planeter ut av bane.»

«Ingen kommer til å se oss her», sa Paul og pekte ut en sjampanje på listen for M. Bernard.

«Si det til miss Evelyn Shimmerhorn der borte i den bakerste båsen.»

«Er ryktet ditt ødelagt?» sa han med en omtanke av et slag man sjelden finner hos smertelig vakre menn. Kanskje den svarte skjorten var et godt valg for ham allikevel.

«Evelyn kommer ikke til å si noe. Hun er med barn, og det på et uheldig tidspunkt, stakkar.»

«Barn. De kompliserer alt, ikke sant? Ingen plass til slikt i en skuespillers liv.»

Nok en egoistisk skuespiller.

«Hvordan sørger faren din for plassen din i dette solsystemet?»

Til et nytt bekjentskap å være stilte Paul mange spørsmål.

«Sørget. Han handlet med tekstiler.»

«Hvor?»

M. Bernard skjøv inn på bordet en sølvbøtte med håndtak som en sigøyners øreringer og den smaragdgrønne halsen av sjampanjeflasken hvilende mot den ene veggen.

«Han var partner med James Harper Poor.»

«I Poor Brothers? Jeg har vært i huset hans i East Hampton. Han er ikke akkurat poor, i betydningen ‘fattig’. Er du ofte i Frankrike?»

«Paris hvert år. Mor arvet en leilighet … på rue Chauveau Lagarde.»

M. Bernard lirket ut korken fra sjampanjen med en tilfredsstillende lyd, mer et dumpt støt enn et smell. Han helte den gylne væsken ned i glasset mitt, og skummet steg opp mot kanten og flommet nesten over, før det falt til ro i perfekt høyde. Mesterlig skjenket.

«Min kone Rena har en liten butikk i nærheten som heter Les Jolies Choses. Har du sett den?»

Jeg nippet til sjampanjen, mens jeg kjente boblene leke med leppene mine.

Paul tok ut et bilde av henne fra lommeboken. Rena var yngre enn jeg hadde forestilt meg, og det svarte håret var klippet i en kinadukkefrisyre. Hun smilte med vidåpne øyne, som om hun fortalte en utsøkt, liten hemmelighet. Rena var skjønn og kanskje min rake motsetning. Jeg innbilte meg at butikken hennes var en chic, liten forretning av den typen som hjalp kvinner med å tilegne seg den berømte franske stilen – ikke for koordinert, akkurat passe mye er feil.

«Nei, jeg kjenner den ikke», sa jeg. Jeg ga bildet tilbake. «Men hun er nydelig.»

Jeg tømte glasset mitt.

Paul trakk på skuldrene. «For ung for meg, naturligvis, men –» Han så på bildet i noen få sekunder før han stakk det tilbake i lommeboken igjen. «Vi ser ikke så mye til hverandre.»

Jeg dirret ved tanken, men falt til ro igjen, tynget av vissheten om at selv om Paul skulle være tilgjengelig, ville min kraftfulle natur lete seg fram til og kvele enhver gnist av romanse.

Paul løftet flasken fra kjøleren og helte mer sjampanje i glasset mitt. Den bruste kraftig, og rebelske bobler veltet over kanten på glasset. Jeg gløttet på ham. Begge kjente til betydningen, naturligvis. Tradisjonen. Alle som har vært i Frankrike, vet om den. Hadde han fått glasset til å flomme over med vilje?

Uten å nøle dyppet Paul fingeren i den spilte sjampanjen langs foten av glasset mitt, strakte seg fram og prikket meg med den kjølige væsken bak venstre øre. Jeg kvakk nesten til ved berøringen, og satt deretter stille mens han strøk håret mitt til side, la fingeren bak høyre øre og lot den hvile der et øyeblikk. Så prikket han seg selv bak begge ører mens han smilte.

Hvorfor var jeg plutselig varm i hele kroppen?

«Har Rena vært her og besøkt deg?» spurte jeg. Jeg prøvde å gni en teflekk av hånden, bare for å oppdage at det var en leverflekk. Vidunderlig.

«Ikke ennå. Hun er overhodet ikke interessert i teateret. Hun har ikke engang reist hit for å se The Streets of Paris ennå, men jeg vet ikke om jeg kan bli værende her. På grunn av Hitler er alle i helspenn der borte.»

Et sted ute på kjøkkenet kranglet to menn. Hvor ble det av sneglene våre? Måtte de fraktes hit fra Perpignan?

«Frankrike har i det minste Maginotlinjen», sa jeg.

«Maginotlinjen? Vær så snill. En betongvegg og noen observasjonsposter? Det er bare en provokasjon for Hitler.»

«Den er over to mil bred.»

«Ingenting kan stoppe Hitler hvis det er noe han vil ha», sa Paul.

Det lød et durabelig basketak fra kjøkkenet. Ikke rart at maten vår ikke hadde kommet ennå. Kokken, som helt sikkert var en lunefull kunstner, hadde brutt ut i et raserianfall over et eller annet.

M. Bernard kom ut av kjøkkenet. Kjøkkendøren med kuøye svingte igjen bak ham og slo fram og tilbake noen ganger før den ble stående stille. Han gikk ut til midten av rommet. Hadde han grått?

«Excusez-moi, mine damer og herrer.»

Noen slo på et glass med en skje, og rommet ble stille.

«Jeg har akkurat fått høre fra en pålitelig kilde …» M. Bernard pustet dypt, så brystet blåste seg opp som en peispuster. «Vi har fått sikre opplysninger om at …»

Han stoppet overveldet opp et øyeblikk, før han fortsatte: «Adolf Hitler har invadert Polen.»

«Herregud», sa Paul.

Vi stirret på hverandre mens rommet eksploderte i heftige ordvekslinger, et rabalder av spekulasjoner og frykt. Journalisten fra gallaen reiste seg, slengte noen krøllete dollarsedler på bordet, trev hatten sin og bykset ut.

M. Bernards siste ord druknet nesten i ståket etter kunngjøringen: «Gud hjelpe oss alle.»

Kapittel 2

Kasia

1939

Det er sant at det var Pietrik Bakoskis forslag at vi skulle dra opp på klippen for å se på flyktningene. Bare så det er klart. Matka trodde aldri på det.

Hitler hadde erklært krig mot Polen den 1. september, men soldatene brukte lang tid på å ta seg fram til Lublin. Det var jeg glad for, for jeg ville ikke at noe skulle endre seg. Lublin var perfekt som den var. Vi hørte radiotaler fra Berlin om nye regler, og det falt noen bomber i utkanten av byen, men ingenting annet skjedde. Tyskerne konsentrerte seg om Warszawa, og etter hvert som de nærmet seg, kom tusenvis av flyktninger til oss i Lublin. Familier kom i hopetall, der de reiste de femten milene sørøstover og sov ute på potetåkrene nedenfor byen.

Før krigen skjedde det aldri noe spennende i Lublin, så vi visste å sette pris på en god soloppgang, iblant mer enn en film på kino. Vi hadde kommet til toppen med utsikt over engen i grålysningen den 8. september, og under oss på markene kunne vi skjelne tusenvis av folk som lå og drømte i tussmørket. Jeg lå mellom mine to beste venner, Nadia Watroba og Pietrik Bakoski, og skuet ut over det hele fra et søkk med flattrykte strå som fortsatt var varmt etter at en hjortekolle hadde sovet der med kalvene sine. Hjortene var allerede borte – de var tidlig på hugget. Akkurat det hadde de til felles med Hitler.

Da soloppgangen plutselig spjæret horisonten, gispet jeg slik man kan gjøre når man ser noe så vakkert at det gjør vondt, som hva som helst nyfødt, eller fløte som renner over havregryn, eller Pietrik Bakoskis profil i tidlig morgenlys. Profilen hans, som var nesten helt perfekt, var spesielt inntakende når den var badet i solens første stråler, som en gravering på en ti-zloty-mynt. I det øyeblikket så Pietrik ut slik alle gutter gjør når de våkner, før de har fått vasket seg: Håret, som hadde farge som nykjernet smør, var flatt på den siden han hadde sovet.

Nadias profil var også nesten perfekt, slik man kunne forvente av en jente med så fine trekk. Det eneste som skilte henne fra å være helt fullkommen, var det lilla blåmerket i pannen, en suvenir fra opptrinnet på skolen. Kulen var ikke like stor lenger, men den var fortsatt der. Hun hadde på seg kasjmirgenseren med farge som en umoden kantalupp, som hun lot meg stryke hånden over så ofte jeg ville.

Det var vanskelig å forstå hvordan en så trist situasjon kunne skape en så vakker scene. Flyktningene hadde satt opp en forseggjort teltby av laken og dynetrekk. Da solen gikk opp, skinte den som røntgenstråler gjennom det blomstrete stoffet i et av lakenteltene, slik at vi kunne se silhuettene av menneskene på innsiden som kledde på seg for dagen.

En mor i byklær slo opp en flik av teltet og krøp ut leiende på et barn kledd i pysjamas og filttøfler. Med hver sin pinne gravde de i jorden etter poteter.

Lublin steg opp bak dem i det fjerne som en eventyrby, med gamle pastellfargede bygninger med røde tak spredt utover som om en kjempe hadde ristet dem i et krus og kastet dem ut over de bølgende åsene. Lenger vest lå tidligere vår lille flyplass og et fabrikkompleks, men det var allerede utslettet av nazistene. Det var det første de bombet, men i det minste hadde ingen tyskere marsjert inn i byen ennå.

«Tror du britene kommer til å hjelpe oss?» spurte Nadia. «Franskmennene?»

Pietrik lot blikket gli over horisonten. «Kanskje.» Han rev opp en neve gress fra bakken og kastet det opp i luften. «Det er fint flyvær i dag. Det er best de skynder seg.»

Det klemtet i bjeller fra en rad med flekkete kuer som slentret ned bakken mot teltene for å gresse, ledet av budeier med skaut på hodet. En av kuene løftet halen og slapp ut en ruke, som kuene bak gikk rundt. Alle kvinnene bar et høyt, sølvfarget melkespann mot den ene skulderen.

Jeg myste med øynene for å se den katolske jenteskolen vi gikk på, der et oransjerødt flagg vaiet fra klokketårnet. Det var et sted med så sirlig polerte golv at vi gikk med fløyelstøfler inne. Et sted med strikt undervisning, daglig messe og strenge lærere. Skjønt ingen av dem hadde hjulpet Nadia da hun behøvde det mest, bortsett fra fru Mikelsky, mattelæreren vår, naturligvis.

«Hør her», sa Nadia. «Budeiene kommer med kuene, men ingen sauer. Sauene pleier alltid å være ute nå.»

Nadia var av den typen som la merke til ting. Selv om hun bare var to måneder eldre enn meg – hun hadde allerede fylt sytten – virket hun voksnere på et vis. Pietrik enset meg ikke lenger, men så på Nadia som om han så henne for første gang. Alle guttene var betatt av henne – hun slo hjul helt perfekt, hadde plettfri hud som Maureen O’Sullivan og en tykk, blond flette. Jeg var kanskje ikke like vakker og gjorde det elendig i idrett, men jeg gikk til topps en gang i kategoriene «peneste bein» og «flinkeste danser» i en uformell avstemning i gimnazjum-klassen min – en nyvinning, i hvert fall på vår skole.

«Du får med deg alt, du, Nadia», sa Pietrik.

Nadia smilte til ham. «Ikke egentlig. Kanskje vi burde gå ned og hjelpe dem med å grave etter poteter? Du er så flink med spaden, Pietrik.»

Flørtet hun med ham? Det var et direkte brudd på den viktigste regelen min: Venninner først! Pietrik hadde tatt min krans opp av elven på midtsommeraften, og gitt meg et sølvkjede med et kors. Betydde tradisjonene ingenting lenger?

Kanskje Pietrik var i ferd med å falle for henne? Det var ikke så rart. Tidligere den måneden hadde pikespeiderne solgt danser med lokale gutter til inntekt for veldedighet, og Pietriks lillesøster Luiza fortalte meg at Nadia hadde kjøpt alle ti dansene med Pietrik. Dessuten var det det forferdelige basketaket utenfor skoleporten. Nadia og jeg var på vei hjem fra skolen da en gjeng gategutter begynte å kaste stein på Nadia og rope skjellsord etter henne fordi bestefaren hennes var jøde. Pietrik hadde kommet og reddet henne så raskt.

Det var ikke så uvanlig å se folk kaste stein på jøder, men det var uvanlig at det skjedde med Nadia. Før dette visste jeg ikke engang at hun var av delvis jødisk avstamning. Vi gikk på en katolsk skole, og hun hadde pugget flere bønner enn meg. Men alle fikk vite det da tysklæreren vår, Herr Speck, fikk oss til å sette opp stamtrærne våre og presenterte dem for hele klassen.

Jeg hadde prøvd å trekke Nadia unna da steinene begynte å fly, men hun nektet å rikke seg. Fru Mikelsky, som var svanger med sitt første barn, løp ut og slo armene rundt Nadia og ropte til mobben at hun ville ringe politiet hvis de ikke sluttet. Fru Mikelsky var alle jentenes favorittlærer, vår ledestjerne, for alle ville være som henne, vakker og klok og morsom. Hun forsvarte jentene sine som en løvinne og ga oss krowki-karameller når vi fikk alt rett på matteprøvene, og det fikk jeg alltid.

Pietrik, som hadde kommet for å følge oss hjem, jagde bort gateguttene med en spade, men endte opp med et lite skår i en fortann, noe som på ingen måte ødela smilet hans, men faktisk bare gjorde det enda nydeligere.

Jeg kvakk ut av dagdrømmen da jeg hørte en merkelig lyd, omtrent som summingen fra gresshopper, overalt omkring oss. Den vokste seg sterkere til bakken dirret under oss.

Fly!

De suste over oss, så lavt at gresset la seg flatt, med glinsende sølvmager, tre i bredden. De la en oljete eim etter seg da de krenget mot høyre og satte kursen for byen, og kastet grå skygger som gled over åkrene under. Jeg telte tolv av dem til sammen.

«De ser ut som flyene fra King Kong», sa jeg.

«Det var todekkere, Kasia», sa Pietrik. «Av typen Curtiss Helldiver. Dette er tyske stupbombere.»

«Kanskje de er polske.»

«De er ikke polske. Det kan du se på de hvite korsene under vingene.»

«Har de med bomber?» spurte Nadia, mer nysgjerrig enn redd. Hun var aldri redd.

«De har allerede smadret flyplassen», sa Pietrik. «Hva annet kan de bombe? Vi har ikke noe ammunisjonslager.»

Flyene sirklet rundt byen og svingte deretter vestover, det ene etter det andre. Det første stupte med et forferdelig hvin og slapp en bombe midt i sentrum, akkurat der hovedgaten Krakowskie Przedmieście gikk forbi byens flotteste bygninger.

Pietrik spratt opp. «Jezu Chryste, nei!»

Et voldsomt drønn fikk bakken til å riste, og svarte og grå røykskyer steg opp fra der bomben hadde falt. Flyene sirklet rundt byen igjen, og denne gangen slapp de bombene sine like ved Trybunał Koronny, rådhuset vårt. Min søster Zuzanna, som var nyutdannet lege, jobbet som frivillig ved sykestuen der noen dager. Hva med matka? Kjære Gud, send meg rett til himmelen hvis noe skjer med matka, tenkte jeg. Var far på postkontoret?

To fly tok en sving tilbake som om de hadde glemt noe.

«Vi er nødt til å –» begynte Pietrik å si, men før vi rakk å bevege oss, stupte begge flyene og fløy nærmere bakken over engen under oss. Et øyeblikk etter hørte vi lyden av mitraljøsene. De skjøt på budeiene. Noen av kulene traff bakken og sendte opp små støvskyer, men andre traff kvinnene så de falt om og melken rant ut i gresset. En ku skrek idet hun falt, og med en knatrende lyd gjennomboret kulene melkespannene av metall.

Flyktningene på åkeren slapp potetene og løp i alle retninger, men kulene fant fram til noen av dem. Jeg dukket idet de to siste flyene fløy tilbake over oss og etterlot åkeren der nede overstrødd med lik av menn og kvinner og kuer. De kuene som fortsatt kunne løpe, sparket og hoppet omkring som om de var gale.

Jeg stormet i vill fart nedover skråningen med Nadia og Pietrik i hælene og satte kursen hjemover langs stier dekket av barnåler. Var foreldrene mine skadet? Hva med Zuzanna? Det var bare to ambulanser i byen, så hun kom nok til å måtte arbeide hele natten.

Vi sakket på farten gjennom åkeren, for det var umulig å la være å stirre. Jeg passerte en halvmeter unna en kvinne på Zuzannas alder som lå på ryggen over de hyppede jordradene med poteter spredt rundt seg. Hun hadde venstre hånd over brystet, skulderen var gjennomtrukket av blod, og ansiktet var også oversprøytet av blod. En jente knelte ved siden av henne.

«Søster», sa jenta og tok henne i hånden, «du må reise deg.»

«Legg press på såret med begge hender», sa jeg til henne, men hun bare så på meg.

En kvinne i chenillemorgenkåpe kom og la seg på kne ved siden av dem. Hun trakk en ravgul gummistropp ut av en svart legeveske.

Nadia trakk meg unna. «Kom. Kanskje flyene kommer tilbake.»

I byen løp folk i alle retninger mens de skrek og ropte til hverandre. De flyktet med sykkel, hest, bil, vogn og til fots.

Da vi nærmet oss gaten der jeg bodde, tok Pietrik Nadia i hånden. «Du er nesten hjemme, Kasia. Jeg følger Nadia hjem.»

«Hva med meg?» ropte jeg etter dem, men de hadde allerede løpt av sted nedover de brolagte gatene mot leiligheten til Nadias mor.

Pietrik hadde gjort sitt valg.

Jeg satte kursen mot tunnelen under den eldgamle Krakówporten, et høyt teglsteinstårn med kuppelformet spir, som var favorittlandemerket mitt i Lublin og en gang var den eneste inngangen til hele byen. Bombene hadde slått en sprekk i siden av tårnet, men det sto fortsatt.

Mattelæreren min, fru Mikelsky, og ektemannen hennes, som bodde i nærheten av meg, kom syklende forbi i motsatt retning. Den høygravide fru Mikelsky snudde seg idet hun passerte.

«Moren din leter etter deg og er fra seg av bekymring, Kasia», sa hun.

«Hvor skal dere?» ropte jeg etter dem.

«Til søsteren min!» ropte herr Mikelsky tilbake.

«Kom deg hjem til moren din!» ropte fru Mikelsky over skulderen.

De syklet videre og forsvant i folkemengden, og jeg fortsatte hjemover.

Kjære Gud, la matka være uskadet.

Så snart jeg kom fram til kvartalet vårt, kriblet hver eneste celle i kroppen min av lettelse over å se at den smale, rosa bygården vår fortsatt sto oppreist. Huset tvers over gaten var det verre med. Det var bombet sønder og sammen og var nå bare en haug med betong, gips og bøyde jernsenger som lå strødd utover gaten. Jeg kløv over bygningsrestene, og da jeg kom nærmere, så jeg en av matkas gardiner flagre ut av vinduet i brisen. Det var da det gikk opp for meg at alle vinduene våre var blåst ut av bombene, med mørkleggingspapir og det hele.

Det var ingen vits i å hente nøkkelen til leiligheten bak den løse teglsteinen, for døren sto på vidt gap. Jeg fant matka og Zuzanna på kjøkkenet ved matkas tegnebord, i ferd med å samle sammen malerpenslene som lå omkring på golvet. Lukten av spilt terpentin hang i luften. Psina, høna vi hadde som kjæledyr, kom tassende bak dem. Gudskjelov at Psina var uskadet, for hun var mer som en hund for oss enn en høne.

«Hvor har du vært?» sa matka, like blek som tegnepapiret hun holdt i hånden.

«Oppe på klippen», sa jeg. «Det var Pietrik som foresl–»

Zuzanna reiste seg med en kopp full av glasskår i hånden. Den hvite legefrakken var grå av aske. Det hadde tatt henne seks lange år å gjøre seg fortjent til den frakken. Kofferten hennes sto ved siden av døren. Hun hadde helt sikkert pakket sakene sine for å flytte til sykehuset, der hun skulle ta spesialistutdanning i pediatri, da bombene falt.

«Hvordan kunne du være så dum?» sa Zuzanna.

«Hvor er far?» sa jeg da de to kom bort og børstet betongbiter ut av håret mitt.

«Han dro ut –» begynte matka.

Zuzanna grep tak i matkas skuldre. «Si det, matka.»

«Han dro for å lete etter deg», sa matka, på nippet til å briste i tårer.

«Han er sannsynligvis på postkontoret», sa Zuzanna. «Jeg drar og finner ham.»

«Ikke dra», sa jeg. «Hva om flyene kommer tilbake?» Skrekken gikk som et elektrisk støt gjennom brystet mitt. De stakkars kvinnene som lå ute på åkeren …

«Jeg drar», sa Zuzanna. «Jeg kommer tilbake.»

«La meg få bli med», sa jeg. «Det er nok behov for meg på sykestuen.»

«Hvorfor gjør du sånne dumme ting? Nå er far borte på grunn av deg.» Zuzanna tok på seg genseren og gikk mot døren. «De trenger deg ikke på sykestuen. Du gjør ikke annet enn å rulle sammen bandasjer uansett. Bli her.»

«Ikke dra», sa matka, men Zuzanna stormet ut, sterk som alltid, akkurat som far.

Matka gikk bort til vinduet og bøyde seg for å plukke opp glasskår, men måtte gi opp fordi hun skalv så mye på hendene, og kom tilbake til meg. Hun glattet ut håret mitt, kysset meg på pannen, og så holdt hun hardt rundt meg og sa: Ja cie? kocham, om og om igjen som en plate med hakk i.

Jeg er glad i deg.

Matka og jeg sov i sengen hennes den natten, begge med ett øye åpent, mens vi ventet på at far og Zuzanna skulle komme gående inn. Psina, som var mer som en hund enn som en fugl, sov i fotenden av sengen med hodet under en av de dunete vingene. Hun våknet med et skrik da far kom hjem en god stund før soloppgang. Tweedjakken var dekket av aske, der han sto i døren til soverommet. Far hadde alltid et sørgmodig ansiktsuttrykk, som en blodhund. Selv på bildene av ham som barn hang huden i folder. Men den kvelden kastet lyset fra kjøkkenet en skygge over ansiktet hans og fikk ham til å se enda tristere ut.

Matka satte seg opp i sengen. «Adalbert?» Hun rev til side dynen og løp bort til ham. Silhuettene deres var mørke mot lyset fra kjøkkenet. «Hvor er Zuzanna?»

«Jeg har ikke sett henne», sa far. «Da jeg ikke fant Kasia, dro jeg på postkontoret og tok ut arkivet mitt og brente det. Det var informasjon der som tyskerne vil ha. Navn og adresser. Militære lister. De har inntatt postkontoret i Warszawa og kuttet telegraflinjen, så nå står vi for tur.»

«Hva skjedde med personalet?» spurte matka.

Far gløttet i min retning og svarte ikke.

«Alt tyder på at de tyske troppene er her innen en uke. Mest sannsynlig kommer de hit først.»

«Hit?» Matka knuget morgenkåpen sammen i halsen.

«For å se etter meg. Jeg kan være til nytte for dem.» Far smilte, men øynene forble mørke. «De vil nok bruke postkontoret som kommunikasjonssentral.»

Ingen kjente postkontoret så godt som far. Han hadde ledet det så lenge jeg kunne huske. Var han innviet i hemmeligheter? Far var patriot. Han ville heller dø enn å fortelle dem noe.

«Hvordan vet de hvor vi bor?»

Far så på matka som om hun var et barn. «De har planlagt dette i årevis, Halina. Hvis de tar meg, har de forhåpentligvis nok bruk for meg til at de vil holde meg i live. Vent på meg i to dager. Hvis du ikke hører fra meg, tar du jentene og drar sørover.»

«Britene kommer oss til unnsetning», sa matka. «Franskmennene –»

«Det er ingen som kommer, min kjære. Borgermesteren skal evakueres og tar med seg politiet og brannkorpset. Inntil videre må vi gjemme alt vi kan.»

Far tok matkas smykkeskrin fra kommoden og slengte det på sengen. «Først må dere vaske og tørke alle tomme hermetikkbokser. Vi må grave ned alt av verdi –»

«Men vi har ikke gjort noe galt, Adalbert. Tyskerne er et kultivert folk. Hitler har forhekset dem.»

Matkas mor var tvers gjennom tysk, faren halvt polsk. Selv med søvn i øynene var hun vakker. Myk, men ikke skjør, og naturlig blond.

Far grep armen hennes. «Det kultiverte folket ditt vil fjerne oss slik at de kan flytte inn. Kan du ikke se det?»

Far gikk rundt i leiligheten og samlet sammen de mest verdifulle eiendelene våre i et metallskrin med hengslet lokk: matkas fødselsattest, vielsesattesten deres, en liten ring med en rubin som matka hadde arvet, og en konvolutt med familiebilder.

«Finn fram sekken med hirse. Vi graver ned den også.»

Matka trakk fram lerretssekken fra under vasken.

«De kommer sannsynligvis til å gå fra hus til hus og lete etter polske soldater som ligger i skjul», sa far med lav stemme. «De har sendt ut nye regler. Polen eksisterer ikke lenger som nasjon. Det er forbudt å snakke polsk. Alle skoler skal stenges. Det blir portforbud. Det kreves en rosa passerseddel for å få gå ut under portforbudet, og vi får ikke ha våpen eller skistøvler eller noe mat ut over rasjonen. Hvis man oppbevarer disse tingene i skjul, kan man straffes med –» Nok en gang så far på meg og avbrøt seg selv. «De tar sannsynligvis bare alt de vil ha.»

Far tok ut den gamle sølvrevolveren sin fra kommodeskuffen. Matka tok et skritt tilbake, bort fra den.

«Grav den ned, Adalbert», sa hun med oppsperrede øyne.

«Det kan hende vi får bruk for den», sa far.

Matka snudde seg bort fra ham. «Det kommer ingenting godt av en pistol.»

Far nølte, men så la han pistolen i skrinet. «Grav ned speideruniformen din, Kasia. Nazistene er ute etter speidere – de skjøt en gruppe speidergutter i Gdańsk.»

Det gikk kaldt nedover ryggen min. Jeg visste at jeg ikke skulle motsi far, og la de høyt skattede eiendelene mine i blikkbokser: ullskjerfet Pietrik en gang gikk med, og som fortsatt luktet som ham, den nye røde kordfløyelskjolen matka hadde sydd til meg, blusen og halstørkleet fra speideruniformen og et bilde av Nadia og meg som red på en ku. Matka pakket inn et av settene med pensler av sibirsk røyskatt som hadde tilhørt moren, og la det i en blikkboks. Far smeltet voks som han forseglet lokkene på blikkboksene med.

Den kvelden lyste bare stjernene opp bakhagen vår, en jordflekk omringet av noen få treplanker som bare ble holdt oppe av ugresset rundt dem. Far satte foten på det rustne spadebladet og trykket det ned i bakken. Det skar gjennom den harde jorden som smør, og han gravde et dypt hull, som en ny grav for et spedbarn.

Vi var nesten ferdige, men selv i mørket kunne jeg se at matka hadde beholdt forlovelsesringen på fingeren, den moren hadde latt henne arve fordi far den gangen var for fattig til å kjøpe en til henne. Ringen var som en utsøkt blomst, med en stor diamant i midten, omkranset av dypblå kronblader av safirer. Den glitret som en nervøs ildflue når matkas hånd bevegde seg i mørket. «Diamanten er puteslipt – den er fra syttenhundretallet, da de slipte steinene for at de skulle reagere på levende lys», pleide matka å si når folk beundret den. Og reagere gjorde den – den skimret, nesten som om den var i live.

«Hva med ringen din?» spurte far.

Ildfluen flyktet bak ryggen hennes, ute av syne. «Ikke den», sa matka.

Da jeg og Zuzanna var små, kranglet vi alltid om hvem av oss som fikk holde matka i hånden med ringen når vi krysset gaten. Den vakre hånden.

«Har vi ikke gravd ned nok?» sa jeg. «Noen kommer til å se oss her ute. «

Det ville bare tiltrekke seg oppmerksomhet hvis vi ble stående og diskutere i mørket.

«Gjør som det passer deg, Halina», sa far. Han måket jord i hullet for å dekke til verdisakene våre. Jeg hjalp til med hendene for at det skulle gå raskere, og far klappet jorden flat. Så telte han hvor mange skritt det var tilbake til bygningen, slik at han skulle huske hvor vi hadde gravd ned skatten vår.

Tolv skritt til døren.

Omsider kom Zuzanna hjem, og hun hadde grusomme historier å fortelle om hvordan legene og sykepleierne hadde arbeidet hele natten for å redde de sårede. Det ble sagt at mange fortsatt lå begravd i ruinene.

Vi levde i frykt for å høre tyskere utenfor inngangsdøren, og satt med ørene klistret til radioen på kjøkkenet i håp om gode nyheter, men det kom bare dårlige. Polen forsvarte seg, men med store tap, og til slutt ble overmakten fra Tysklands moderne panserdivisjoner og luftstyrker for stor.

Jeg våknet søndag den 17. september av at matka fortalte far om noe hun hadde hørt på radio. Russerne hadde også angrepet Polen, fra øst. Fantes det ingen som ikke ville invadere oss?

Jeg fant foreldrene mine på kjøkkenet, der de satt og stirret ut av vinduet. Det var en frisk høstmorgen, og en lett bris blåste inn gjennom matkas gardiner. Da jeg kom nærmere vinduet, så jeg at jødiske menn i svarte dresser ryddet unna bygningsrestene foran bygården vår.

Matka slo armene rundt meg, og så snart gaten var ryddet, rullet det inn en parade med tyske soldater som fraktet med seg et fjell av bagasje lik nye beboere i et pensjonat. Først kom det lastebiler, deretter soldater til fots, og til slutt flere soldater, som sto høyreist og hovmodig i tanksene sine. I det minste slapp Zuzanna å overvære dette triste skuet, for hun var allerede på sykehuset den morgenen.

Matka varmet tevann til far mens han fulgte med på inntoget. Jeg prøvde å unngå å lage en lyd. Hvis vi var helt stille, ville de kanskje ikke plage oss? For å berolige meg selv telte jeg fuglene som var brodert på matkas gardiner. Én lerke. To svaler. Én skjære. Var ikke skjæra et varsel om snarlig død? Rumlingen fra en lastebil tiltok i styrke.

Jeg pustet dypt for å stagge panikken som vokste i meg. Hva hadde vi i vente?

«Ut, ut!» ropte en mann. Den forferdelige klapringen av støvler med skobesparere mot brostein. Det var mange av dem.

«Hold deg unna vinduet, Kasia», sa far og tok et skritt tilbake selv. Han sa det så bryskt at jeg visste at han var redd.

«Burde vi gjemme oss?» hvisket matka. Hun vred ringen rundt og lukket hånden slik at steinene var skjult i håndflaten.

Far gikk mot døren, og jeg beskjeftiget meg med bønn. Vi hørte mange skrik og ordrerop, og snart kjørte lastebilen bort.

«Jeg tror de drar», hvisket jeg til matka.

Jeg skvatt til da det banket på døren vår og en mannsstemme sa: «Åpne!»

Matka ble stående som frosset til golvet, og far åpnet døren.

«Adalbert Kuzmerick?» sa en SS-mann idet han skred inn, oppblåst og selvtilfreds.

Han var tjue centimeter høyere enn far, så høy at luen nesten streifet dørkarmen da han kom inn. Han og hans underordnede var kledd i full Sonderdienst-uniform, med svarte støvler og lue med det forferdelige hodeskalleemblemet der øynene var to gapende hull. Da han gikk forbi meg, kjente jeg lukten av nelliktyggegummi. Han så velfødd ut også, og holdt haken så høyt at jeg kunne se blodet gjennom en liten papirbit på adamseplet der han hadde skåret seg under barberingen. Selv blodet deres var nazirødt.

«Ja», sa far, så rolig han kunne.

«Direktør for postkontoret?»

Far nikket.

Ytterligere to soldater kom inn, grep far i armene og dro ham ut uten at han engang rakk å se tilbake på oss. Jeg prøvde å følge etter, men den høye mannen sperret veien med batongen sin.

Matka løp til vinduet, vill i blikket. «Hvor tar dere ham?»

Plutselig ble jeg iskald i hele kroppen. Jeg fikk vansker med å puste.

En ny SS-mann, tynn og kortere enn den første, kom inn med en lerretsveske over brystet.

«Hvor oppbevarer mannen din papirer som har med jobben å gjøre?» spurte den høye SS-mannen.

«Ikke her», sa matka. «Kan du ikke fortelle meg hvor de frakter ham?»

Matka reiste seg og sto med fingrene flettet foran brystet mens den tynne SS-mannen gikk rundt i leiligheten og åpnet skuffer og stappet alle papirer ned i vesken.

«Kortbølgeradio?» spurte den høye SS-mannen.

Matka ristet på hodet. «Nei.»

Jeg fikk vondt i magen av å se den tynne SS-mannen slå skapdørene på vidt gap og slenge det lille vi hadde av mat, ned i vesken sin.

«All proviant er Rikets eiendom», sa den høye SS-mannen. «Dere får utdelt rasjoneringskort.»

Hermetiserte erter, to poteter og en trist, liten kål forsvant ned i den tynne SS-mannens veske. Så grep han en sammenrullet papirpose som inneholdt den siste resten av matkas kaffe.

Hun strakte seg etter den.

«Å, vær så snill – kan vi få beholde kaffen? Det er alt vi har.»

Den høye SS-mannen snudde seg og så på matka en stund. «La den ligge», sa han, og hans underordnede slengte den på benken.

Mennene gikk gjennom de tre små soverommene våre og trakk ut skuffer fra kommodene, mens de kastet sokker og undertøy på golvet.

«Våpen?» sa den høye SS-mannen mens den andre gjennomsøkte skapene. «Andre matvarer?»

«Nei», sa matka. Jeg hadde aldri sett henne lyve før.

Han gikk nærmere henne. «Du har kanskje hørt at enhver som holder tilbake det som tilfaller Riket, kan straffes med døden.»

«Jeg forstår», sa matka. «Hvis jeg bare kunne få besøke ektemannen min …»

Vi fulgte mennene ut i bakhagen. Jordflekken, som var inngjerdet på alle sider, virket plutselig mindre med SS-mennene stående der. Alt så normalt ut, men der vi hadde gravd ned tingene våre en uke tidligere, var bakken fortsatt klappet ganske glatt. Det var helt åpenbart at noe lå begravd der. Jeg telte soldatens skritt da han gikk ut i hagen. Fem … seks … sju … Kunne de se at knærne mine skalv?

Høna vår, Psina, gikk nærmere stedet med de nedgravde skattene og hakket etter insekter. Herregud, der sto spaden, lent mot husveggen, fortsatt med jordrester på spadebladet. Ville de ta oss med til Lublin festning eller bare skyte oss der i bakhagen og la oss ligge der til far fant oss?

«Tror du jeg er dum?» sa den høye SS-mannen og gikk mot den glatte flekken.

Åtte … ni …

Åndedrettet mitt stoppet opp.

«Naturligvis ikke», sa matka.

«Hent spaden», sa den høye SS-mannen til sin underordnede. «Trodde dere virkelig at dere ville slippe unna med dette?»

«Nei, vær så snill», sa matka. Hun holdt fast i jomfru Maria-medaljongen hun bar i et kjede rundt halsen. «Jeg er egentlig fra Osnabrück. Kjenner du byen?»

Den høye SS-mannen tok spaden. «Selvfølgelig. Hvem har vel ikke vært på julemarkedet der? Har du registrert deg som Volksdeutsche?»

Volksdeutsche var den tyske betegnelsen på etniske tyskere som bodde i andre land enn Tyskland. Nazistene presset polske statsborgere med tyske aner som matka til å registrere seg som Volksdeutsche. Så snart registreringen var gjennomført, fikk vedkommende ekstra mat, bedre jobber og eiendom konfiskert fra jøder og ikke-tyske polakker. Matka ville aldri ta imot Volksdeutsche-status siden det signaliserte lojalitet til Tyskland, men dette innebar en risiko siden hun opponerte mot Riket.

«Nei, men jeg har hovedsakelig tyske aner. Min far var bare halvt polsk.»

Psina skrapet i bakken rundt den glatte flekken og hakket på noe der.

«Hvis du var tysker, ville du vel ikke brutt reglene, ville du vel? Holdt tilbake det som tilfaller Riket?»

Matka rørte ved armen hans. «Det er vanskelig å forholde seg til alt dette. Kan du ikke forstå? Tenk hvis det var din egen familie.»

«Min egen familie ville gitt alt de hadde, til Riket.»

SS-mannen grep spaden og fortsatte mot den glatte flekken.

Ti … elleve …

«Jeg er fryktelig lei meg», sa matka og gikk etter ham.

Tolv.

Hvor langt måtte han grave før han fant skrinet?

«Vær så snill, gi oss en ny sjanse», sa matka. «Reglene er så nye.»

SS-mannen snudde seg, lente seg på spaden og målte matka med blikket. Han smilte, og jeg kunne se tennene hans klart, som små tyggegummibiter.

Han lente seg nærmere henne og senket stemmen. «Kanskje vet du om regelen om portforbud?»

«Ja», sa matka, og en liten rynke formet seg mellom øyebrynene hennes. Hun la vekten over fra det ene beinet til det andre.

«Det er en regel du kan bryte.» SS-mannen tok matkas medaljong mellom tommel og pekefinger og gned på den mens han holdt blikket festet på henne.

«Man må ha en rosa passerseddel for å kunne bryte portforbudet», sa matka.

«Jeg har en bunke her i lommen.» Han slapp medaljongen og la hånden over hjertet.

«Jeg forstår ikke», sa matka.

«Det tror jeg du gjør.»

«Sier du at du vil overse dette hvis jeg kommer og besøker deg?»

«Hvis det var det du hørte –»

«Tyskerne jeg kjenner, er kultiverte mennesker. Jeg kan ikke forestille meg at du ville be en tobarnsmor om å gjøre det.»

Mannen la hodet på skakke, bet seg i leppen og tok opp spaden. «Synd at du føler det slik.»

«Vent», sa matka.

Mannen løftet spaden opp i luften over hodet sitt.

«Herregud, nei!» skrek matka. Hun grep etter armen hans, men det var for sent. Da spaden var i luften, var det umulig å stoppe den.