Elin Brend Johansen

40

Alvestad

Himmelveien

De viktigste personene:

Ingrid Alvestad | – | eier av Alvestad
Edvard Alvestad | – | gift med Ingrid
Victoria og Bjørn Anders Alvestad | – | Ingrids barn med Håkon
Karen Sofie og Embrek Alvestad | – | Ingrid og Edvards barn, tvillinger
August Møller | – | gift med Victoria
Elisabeth Møller | – | Augusts datter
Louise Engh | – | Ingrids lillesøster, gift med Jakob Engh
Agnes, Kristiane, Alva og Sigmund Engh | – | Louise og Jakobs barn
Oskar | – | Louises sønn med Sylvester Lysk
Kristoffer Bakken | – | eier nabogården til Alvestad
Ida Bakken | – | gift med Kristoffer
Jon Sigurd Bakken | – | Ida og Kristoffers sønn
Hanna Moen | – | født Bakken, gift med Torstein Moen
Charlotte Krüger | – | Ingrids venninne
Christian Krüger | – | sorenskriver, gift med Charlotte
John Holmeng | – | lensmann i Fet
Pauline Holmeng | – | lensmannens hustru
Jeremias Holmeng | – | lensmannens sønn, fullmektig
Sigrid Holmeng | – | født Bakken, gift med Jeremias
Lavrans | – | Sigrids sønn med Konrad Borge
Eugenie Vilmersen | – | Victorias venninne

Slik sluttet forrige bok:

Sigmund stirret på kvinnen foran seg. Hun hadde kneppet igjen kjolen og trukket ned skjørtekanten. Bare håret hennes, hvor frisyren var i vill uorden, fortalte om hva som hadde hendt mellom dem. Øynene hennes var ikke blyge da de møtte hans. Og hun hadde ikke vært blyg da hun lot ham ta henne der på gulvet.

Det hadde vært noe rått og vulgært over det hele. Det hadde manglet verdighet, følte Sigmund, og han hadde ikke vært herre over seg selv. Med det samme frøken Schumann kysset ham og begynte å ta på ham, var det som om alt i ham brast. Han ble drevet fremover av ren og skjær lyst, og en nysgjerrighet etter å få vite om forventningene begjæret hadde lokket ham med, ville vise seg å holde stikk.

En god stund hadde han ikke lenger en eneste klar tanke. Han var bare lyster og drift, og Johanne var et redskap som skulle forløse det som lenge hadde plaget ham om kveldene og nettene. Gjort ham rastløs og lengselsfull.

Johanne Schumann strøk hånden over kinnet hans. Blikket hennes fikk et usikkert drag da han tok vekk hånden hennes.

– Deres far vil ikke like dette, sa han til slutt. Det måtte sies. Sigmund kikket usikkert mot døren. Hvis herr Schumann kom inn i det øyeblikket, var det over for ham. Da ville han sikkert bli kjeppjagd ut av byen. Johanne var trolovet med en annen mann, en respektabel mann.

– Min far bryr seg ikke om meg, da ville han ikke trolovet meg med Lorentz, sa hun. Så tok hun seg i det. – Far mener det beste, sa hun til slutt. – Men jeg vil ikke ha Lorentz, og han …

– Hvorfor vil De ikke ha ham?

Sigmund satte seg. Han var skjelven i beina, trett og litt matt. Han måtte snart gå. Han måtte ha tid til å kjenne på alle inntrykkene. Gjenvinne kontrollen. Det var vanskelig å holde fast ved den når Johanne fortsatt var så nær. Han ville bare rive av henne kjolen igjen og ta henne enda en gang.

– Lorentz er annerledes, og han … Hun stanset og så på Sigmund. – Hvis han får vite om dette … De må ikke fortelle det til ham, ikke til noen. De vet ikke hva Lorentz kan gjøre, sa hun med skjelvende stemme.

– Jeg skal ikke si noe. Det lover jeg. Sigmund grep hendene hennes, strøk dem fort. Han hadde ingen intensjoner om å røpe dette for en levende sjel. Han reiste seg. – Jeg må gå, sa han fort.

Han kysset henne ikke farvel, og ventet heller ikke på at frøken Schumann skulle følge ham ut. Først flere kvartaler unna stanset han og trakk pusten. Hva var det han hadde gjort?

1

September 1893

Mørket hadde kommet sigende mens de søkte gjennom skogen, og myggen svermet rundt dem. Bjørn Anders gjorde ikke noe forsøk på å vifte blodsugerne bort. Om noen av dem forsvant, kom det bare enda flere til.

Han stirret på den lille husmannsplassen foran seg. Gresset hadde vokst seg høyt inntil huset, og skogen hadde krøpet innpå den forlatte plassen. Det var spikret planker foran vinduene. Et forlatt kokekar hadde ufrivillig blitt bed for lyng og mose.

Kunne Jon Sigurd befinne seg der inne? Bjørn Anders så på Lovinda. Hun syntes å stå helt i egne tanker. Blikket hennes var vendt mot huset, men likevel virket hun fjern.

– Var det dette stedet du så i synene dine, Lovinda? spurte Bjørg forsiktig. Lovinda løftet langsomt hodet og nikket. – Det likner, sa hun lavt.

Bjørn Anders bandt hestetømmene fast til et tre og bega seg uten et ord mot bygningen. Det så ikke ut som det hadde vært mennesker der på årevis.

– Vent! Bjørg hastet etter ham. – Du vet ikke hvem eller hva som kan befinne seg der inne. Det kan være farlig.

Han så på henne, vurderte det hun sa før han grep tak i dørhåndtaket. Frykten hadde han kvittet seg med etter at Maria døde. Eller, det riktige var vel heller at han hadde lært seg å leve med den, og trodde at ikke noe kunne være verre enn det han allerede hadde gjennomlevd. Han fryktet ikke døden for sin egen del. For døden ville gi ham muligheten til å treffe igjen piken han elsket.

– Vær forsiktig, Bjørn Anders, sa Bjørg innstendig og ga hånden hans et lett trykk.

Det pep i hengslene da han åpnet døren. Mørket var mer kompakt innenfor. Det var ikke mulig å se annet enn konturene av noen få møbler. En stol, et bord og noe som liknet et framskap. Kunne Jon Sigurd virkelig være her inne?

Bjørn Anders tok et skritt innenfor. Støv virvlet opp rundt ham, det sved i øynene og fikk ham til å nyse.

– Jon Sigurd? harket han. – Er du her?

Det var helt stille i huset. Bjørn Anders tok noen skritt inn og snublet nesten over krakken som han tidligere bare hadde skimtet i mørket. Han bannet lavt over klossetheten sin.

– Er det noe galt? Bjørg var der med det samme. Han viftet henne vekk.

– Krakken sto i veien, mumlet han og myste innover i rommet. Han skulle ha tatt med en lykt. Det var ikke lett å se noe fra der de sto. Men alt var stille. Det var ingen tegn til liv.

– Lovinda må ha tatt feil, sa Bjørg lavt og nikket mot døren. Lovinda sto fortsatt utenfor. – Det må ha vært et annet hus hun har sett i synene sine.

– Hvis hun har sett noe i det hele tatt. Bjørn Anders hadde kjent på tvil hele veien, men han hadde ikke sagt noe. Han måtte forsøke å finne Jon Sigurd, ikke minst for sin egen del. Han ville ikke komme i en situasjon igjen hvor han ikke gjorde nok, og hvor det skulle vise seg å bli fatalt. Alle muligheter måtte undersøkes, også Lovindas merkverdige forklaring om drømmer og syner. Han kom aldri til å tilgi seg selv om han ikke fulgte opp alle ledetråder.

– La oss gå utenfor igjen. Det er ikke noe å hente her inne, sukket han.

Han var i ferd med å snu seg da han hørte lyden. Den lød langt borte fra, og hadde det ikke vært for at Bjørg øyeblikkelig la hånden på armen hans, ville Bjørn Anders trodd at det var noe han innbilte seg.

– Hva var det? hvisket Bjørg. Det hadde hørtes ut som et klynk, som om noen hadde det vondt. Bjørn Anders snudde seg og tok noen skritt innenfor igjen. Mens øynene vente seg til mørket, kunne han se møblene som var der tydeligere. Det sto et stort framskap der, hvor den ene døren var åpen, og et åkle avtegnet seg som et mørkt bilde ved siden av det ene vinduet.

Han kunne ikke se noe annet levende, ikke annet enn skyggene som han og Bjørg kastet.

– Der var lyden igjen, sa Bjørg plutselig. Hun trykket seg nærmere ham. Bjørn Anders anstrengte seg for å lytte. Var det noe de ikke så? Hvilke hemmeligheter skjulte seg i mørket?

Han tok et par skritt til. Det knirket i gulvplankene.

– Der! sa Bjørg plutselig og pekte ned. – Lydene kommer nedenfra.

Nå kunne Bjørn Anders høre klynkene tydeligere. Det var som om treverket sukket og klagde under dem.

Han bøyde hodet. Var det ikke flere spor i støvlaget? Spor som kom fra andre enn dem?

Han satte seg på huk og la hånden på gulvet og lyttet intenst. – Er det noen her? sa han høyt.

Det var stille. Ingen lyder var å høre.

– Jeg vet at det var noen der, sa Bjørg. Hun snakket fortsatt lavt, som om hun var redd for at noe eller noen skulle kaste seg frem fra skyggene og angripe dem dersom hun hevet røsten.

– Vi er …, begynte Bjørn Anders, før han stanset ved lyden av en annen stemme som kom nedenfra. – Hjelp! Hjelp meg!

Bjørn Anders famlet over gulvet. Det måtte være en luke et sted, noe som … Han rettet seg opp. Det sto et lite bord rett foran ham.

– Bjørg, hjelp meg å flytte bordet! Sammen fikk de buksert det noen alen bortover. Da Bjørn Anders igjen senket blikket, så han luken.

Han kastet seg ned på kne, grep tak i jernringen og dro til. Luken åpnet seg med et hvin. Et mørkt hull viste seg under ham. Det luktet jord og råte, og noe annet …

– Jon Sigurd? Bjørn Anders dro luken helt opp og slapp den med et smell ned på gulvet.

– Hjelp meg, kom det nede fra mørket. Bjørn Anders stivnet til. Hjertet hans slo fort, og med ett var det som en annen stemme kalte på ham. Ba ham om å hjelpe, om å finne henne før det var for sent.

Det knaket under føttene hans da han tro på stigen, og han holdt på å tråkke feil på det ene trinnet. Han bannet.

– Er alt i orden? Bjørg lød engstelig der oppe fra.

– Ja, sa han fort og satte føttene på jordgulvet. Han slapp taket i stigen og snudde seg. Forsøkte å se noe i det kalde mørket som klemte til rundt ham.

Og der, like bortenfor, så han skikkelsen. Gutten lå på siden og hadde slått armene omkring seg, men prøvde å reise seg ved synet av Bjørn Anders. Han slapp fra seg et klynk. Det var Jon Sigurd.

– Ikke gjør meg noe, sa han redd. – Jeg skal ikke si noe til far, jeg sverger.

– Jeg skal da ikke gjøre deg noe. Vi har lett etter deg i skogen. Er du skadet? Bjørn Anders satte seg på kne foran ham.

– Det er beinet. Jeg tror det er brukket, presset Jon Sigurd frem. Bjørn Anders så opp mot åpningen i gulvet. Han kjente en lettelse over å vite at Bjørg sto der oppe, slik at luken ikke kunne klappe sammen over dem. Men det var ikke sikkert de hadde god tid. Den som hadde fått Jon Sigurd hit ned, kunne komme tilbake igjen.

– Jeg forstår ikke noe som helst, fortsatte Jon Sigurd. – Jeg tror jeg snublet, og da jeg våknet, var det mørkt, stummende mørkt. Jeg visste ikke hvor jeg var og prøvde å rope, men jeg … Han hørtes redd og sliten ut.

– Hvordan kom du hit? Hvem var du sammen med?

– Det må ha vært en ulykke, fortsatte Jon Sigurd. – Han ville ikke, jeg mener, jeg kan ikke tro at han ville skade meg.

– Hvem er det du taler om?

Jon Sigurd så på Bjørn Anders. Mørket gjorde det ikke lett å se uttrykket i øynene hans, men Bjørn Anders hørte likevel vantroen i Jon Sigurds stemme.

– Daniel, sa han lavt. – Det var Daniel Engelsviken som førte meg hit.

Bjørn Anders var sikker på at han hadde hørt feil. – Mener du at Daniel truet deg ned i denne kjelleren og etterlot deg her?

Jon Sigurd åpnet munnen samtidig som han forsøkte å flytte på seg. Han klynket av smerte.

– Vi kan snakke mer om dette etterpå, slo Bjørn Anders fast. – Nå må vi få deg opp herfra. Han så seg rundt. Jordkjelleren var tom, det fantes ikke noe som kunne hjelpe dem å komme opp, bortsett fra stigen. – Du må prøve å reise seg opp på det friske beinet, Jon Sigurd. Kan du greie det?

Jon Sigurd mumlet til svar.

– Støtt deg til meg, sa Bjørn Anders bestemt.

– Jeg er så tørst, sa Jon Sigurd.

– Du skal få både vann og mat så snart vi får deg hjem til Bakken. Din far kommer til å bli sjeleglad når han får se deg igjen. Det er satt i gang en større leteaksjon, og lensmannen er også hentet opp til gården.

– Mener du det? Jon Sigurds røst lød vantro. – Har far lett etter meg?

– Ja, din far har satt himmel og jord i bevegelse for å finne deg, sa Bjørn Anders. – Jeg synes ikke vi skal la ham vente så mye lenger med å bli gjenforent med deg. Han er svært oppsatt på å få deg tilbake.

Jon Sigurd grep hånden som ble rakt mot ham. Han manøvrerte seg langsomt opp på det friske beinet, men brølte av smerte da han uforvarende tråkket ned med den skadde foten.

– Bjørn Anders, hva hender der nede? kom det fryktsomt fra Bjørg.

– Vi kommer opp, ropte Bjørn Anders.

Han stilte seg bak Jon Sigurd, som grep tak i stigen med en kraftanstrengelse. Med møysommelige skritt kreket han seg opp den smale stigen. Av og til kom han borti noe med det ødelagte beinet, og da brølte han av smerte. Han måtte bruke armene for å trekke seg opp. Omsider klarte han det. Det lød et dunk da han lot seg falle ned på gulvet der oppe.

– Jon Sigurd, sa Bjørg forskrekket. – Er alt vel med deg? Hvor har du vondt?

Bjørn Anders tenkte at det kjentes godt å komme opp fra det mørke hullet. Han la luken tilbake på plass og kikket på Bjørg, som hadde satt seg på kne ved siden av Jon Sigurd. I døråpningen sto Lovinda. Bak henne var høstkvelden i ferd med å mørkne ytterligere. – Jon Sigurd har brukket det ene beinet, forklarte han. – Jeg skal hente hesten. Hold ham med selskap så lenge.

– Du kan ikke la ham sitte på hesten med brukket bein. Det vil være for smertefullt, sa Lovinda forsiktig.

– Vet du hvordan man håndterer en slik skade? Bjørn Anders så på henne, og det gikk kaldt nedover ryggen hans da øynene deres møttes. Synet hun hadde hatt, viste seg å stemme. Jon Sigurd hadde befunnet seg nøyaktig der hvor Lovinda hadde forklart at han ville være. Hvordan kunne hun vite det? Hvordan var det mulig?

– Jeg har sett mor gjøre det en gang. Jeg trenger noen tykke grener, og noe vi kan knytte rundt.

– Vi kan bruke sjalet mitt, sa Bjørg fort.

– Jeg skal finne grener. Bjørn Anders så på Lovinda. Hun hadde et uttrykk i øynene som han ikke likte.

– Det kommer til å gå godt nå, sa han oppmuntrende. Lovinda løftet hodet. Øynene som stirret inn i hans, var alvorspreget.

– Jeg frykter at det enda ikke er over, sa hun med lav, dirrende røst.

Bjørn Anders åpnet munnen, men lukket den fort igjen. Han kunne tale nærmere med Lovinda senere. Nå var det viktigste å sørge for at Jon Sigurd kom hjem igjen.

Han gikk over tunet mot et kratt hvor han trakk frem lommekniven. Bak seg hørte han de rolige stemmene til Lovinda og Bjørg. Det imponerte ham at de begge greide å forholde seg så rolig, omstendighetene tatt i betraktning.

– Hva gjør du her, Lovinda? Jon Sigurds stemme var preget av forvirring.

– Jeg kom for å finne deg. Jeg måtte det, sa Lovinda mykt.

Bjørn Anders samlet sammen grenene han hadde kuttet av det nærmeste treet og snudde seg. Jon Sigurd satt på en krakk som en av pikene måtte ha hentet inne i husmannsstuen. I lyset fra kveldssolen kunne Bjørn Anders tydelig se trettheten i Jon Sigurds ansikt. Strimer av jord hadde festet seg til kinnet hans.

– Alle på Bakken leter etter deg. Bjørg la hånden sin over fetterens. – Det kom et trusselbrev til gården. Det var slik din far forsto at noe alvorlig hadde hendt deg.

– Et trusselbrev? sa Jon Sigurd forvirret.

– Mm. Bjørg nikket. – Den som forfattet brevet skrev at faren din måtte komme med penger hvis han skulle få vite hvor du befant deg. En stor sum penger.

– Var det virkelig Daniel Engelsviken som bortførte deg? skjøt Bjørn Anders inn. Han la grenene fra seg ved siden av Lovinda. Hun takket ham med et vennlig nikk.

– Jeg husker ikke riktig hva som skjedde, men jeg ble ikke bortført. Vi kom hit sammen, og så må jeg ha falt. Da jeg våknet, var det mørkt, veldig mørkt. Jeg forsto ikke noe som helst. Hvilken dag er det i dag?

Han så fra den ene til den andre.

– Det er søndag kveld, svarte Bjørn Anders.

– Men … Jon Sigurd så på ham. – Jeg trodde det hadde gått lengre tid. Jeg trodde … stemmen hans skalv, og han glapp taket i det han var i ferd med å si.

– Vi må spjelke beinet ditt, sa Bjørg og nikket til Lovinda. Varsomt grep Lovinda grenene og holdt dem på hver side av beinet til Jon Sigurd. Så knyttet Bjørg sjalet rundt. Jon Sigurd brølte av smerte.

– Det er til ditt beste, sa Bjørg fort. Lovinda smilte oppmuntrende. Svetteperler kom til syne på Jon Sigurds panne.

Da jentene var ferdige, rettet Bjørn Anders seg opp. – Vi må få deg hjem til Bakken, slik at de slipper å bekymre seg mer for deg, sa han.

Han gikk mot hesten som sto bøyd over det frodige gresset, løsnet tømmene og strøk dyret over mulen. Hjertet hans slo som om han hadde løpt flerfoldige kilometer. Bjørn Anders hadde vanskelig for å begripe det han hadde hørt om Daniel, at det var han som hadde lurt Jon Sigurd til husmannsplassen. Hva hadde hans onkel imot Jon Sigurd?

Eller var alt sammen en ulykke, slik som Jon Sigurd hevdet? Tiden ville vise. Nå gjaldt det å få gutten hjem.

Han leide hesten mot de andre mens han godsnakket med den.

– Hvordan fant dere meg? spurte Jon Sigurd brått. Han hadde løftet blikket og så fra den ene til den andre. – Var det Daniel som berettet om hvor jeg var?

Bjørn Anders og Bjørg vekslet blikk.

– Det var Bjørn Anders som foreslo at vi skulle lete etter deg her, sa Bjørg til slutt. – Han visste om denne husmannsplassen. Og så hørte vi deg rope under gulvet, og resten kjenner du til.

Jeg trodde at jeg skulle bli værende der nede. Jeg trodde … Jon Sigurd ristet på hodet. Han reiste seg forsiktig på ett bein, støttet seg til Bjørn Anders. Ytterst møysommelig fikk de manøvrert ham opp på hesten. Han ynket seg av smerte.

– Men nå vil alt bli bra, sa Bjørg. Hun grep Jon Sigurds hånd og klemte den. Roen i røsten hennes var tydelig.

De beveget seg langsomt gjennom skogen. Trærne kastet lange skygger. Langsomt senket dunkelheten seg over skogen.

Bjørn Anders forsøkte å gjøre turen så skånsom som mulig for Jon Sigurd, men det var likevel ikke til å unngå at beinet hans fikk hard medfart underveis på hesteryggen. Likevel var odelsgutten til Bakken tapper. Kun noen få smerteklynk kom han med. At de hadde spjelket foten, hjalp for de verste smertene.

Tankene til Bjørn Anders drev mens de gikk. Det hadde hendt så mye, og han måtte tenke nøye gjennom alt sammen – helt fra da Bjørg oppsøkte ham på Alvestad sammen med Lovinda. Han var rystet og sliten. Det var som om all livskraft var trukket ut av ham, som om han hadde brukt alt han hadde av krefter i søket etter Jon Sigurd. Situasjonen minnet ham altfor meget om en annen hendelse.

– Vi fant ham! Bjørg smilte oppmuntrende til ham også. Bjørn Anders nikket fort, orket ikke å si noe mer. Det var ikke konversasjon han var mest lysten på nå. Jo før de fikk Jon Sigurd tilbake til Bakken, desto tidligere kunne han oppsøke ensomheten igjen.

De stanset på oversiden av Bakken. Det var Jon Sigurd som nødet dem videre. – Far får bare godta at du leder hesten, Bjørn Anders. Det var du som fant meg, sa han bestemt.

Flere drenger befant seg ute på tunet da de kom. Men det var likevel ikke drengene Jon Sigurds øyne festet seg ved. Utenfor stallen sto det en kjent skikkelse i samtale med den nye lensmannen. Ved lyden av hovslagene snudde moren hans seg. Øynene hennes flakket over de nyankomne, og hun kom med et lite skrik før hun la på sprang mot dem så kjoleskjørtet danset rundt beina hennes.

Bjørn Anders hjalp Jon Sigurd ned fra hesten. Han hikstet av smerte mens han støttet seg til redningsmannen.

– Hvor har du vært? Ida Bakken strakte hendene ut mot sønnen. Lettelse og overraskelse vistes i øynene hennes. Bjørn Anders snudde seg vekk slik at Jon Sigurds mor ikke skulle se at hans egne øyne brått ble fuktige. Han klemte hardt om tømmene på hesten.

– Jon Sigurd? Hva har hendt? Ida strøk sønnen over armene og ansiktet, som om hun ville forsikre seg om at han virkelig sto der foran henne.

– Og beinet ditt. Du må sette deg ned. Kan noen hjelpe meg her! Det siste skrek hun mens hun og Bjørn Anders støttet sønnen.

En taus kom springende med en krakk. Bjørn Anders merket hvordan alles blikk rettet seg mot dem, undrende og forvirrede. Lensmannen var der også. Synet av ham fikk Bjørn Anders til å kjenne seg utilpass til tross for at han ikke hadde gjort noe galt. Lensmannen plirte mot ham, gransket ham nøye. For alt Bjørn Anders visste, kunne det tenkes at Kristoffer Bakken hadde kastet mistanken på ham. Bakken benyttet enhver anledning til å kaste skam på Alvestad-navnet.

– Det var Bjørn Anders, Lovinda og Bjørg som fant meg. Hadde det ikke vært for dem … sa Jon Sigurd da han fikk satt seg. Han var blek.

– Gikk du deg vill i skogen og skadet deg? Ida Bakken slapp ikke taket i sønnens hånd, som om hun var redd for at han skulle bli borte for henne igjen.

– Jeg har nok brukket beinet, mor, sa Jon Sigurd og så ned på foten sin.

– Herr Bakken! Herr Alvestad. Lensmannen nikket til dem.

– Vi sendte bud på lensmannen da vi ikke fant deg. Vi var redd for at … Idas røst brast før hun tok seg sammen igjen.

– Jeg vil gjerne at De beretter hva som hendte og om trusselbrevet, sa lensmannen bestemt.

– Jeg vet ikke … Jon Sigurd stotret og så mot moren.

– Ser De ikke at han er skadet? Vi må tilkalle doktoren først, så kan vi ta samtalene etterpå, sa Ida. Bjørn Anders visste ikke at Bakkens kone kunne være så myndig. Det var bemerkelsesverdig hvordan hun hadde gått fra engstelig mor i det ene øyeblikket til bestemt matrone i det neste.

– Din far og flere av drengene er ute og leter etter deg, fortsatte Ida mens hun så kjærlig på sønnen. – Og jeg forstår at du kanskje ikke vet så meget om dette brevet som lensmann Smith nevnte. Men ikke tenk på det nå, det betyr ikke noe lenger. Det viktigste er at du er hjemme igjen. Jeg har vært så redd. Jeg fryktet det verste … Stemmen hennes brast. Jon Sigurd grep morens hånd og klemte den.

– Det er ikke noe å frykte mer, mor, sa han.

– Vil dere være med inn? Ida så på Bjørn Anders, Bjørg og Lovinda. De to pikene holdt seg i bakgrunnen. – Kan jeg by dere på noe?

Bjørn Anders vaklet. Han hadde aller mest lyst til å være alene og få rom til å tenke, men samtidig var han nysgjerrig på hva Jon Sigurd hadde å fortelle. Nabogutten hadde nevnt Daniel, og Bjørn Anders skulle like å vite hva onkelen hadde gjort. Hvorfor hadde han og Jon Sigurd befunnet seg på husmannsplassen?

Blikket hans gled mot Alvestad. Daniel var en merkverdig person som han ikke forsto seg på. Hvorfor skulle onkelen ha foretatt seg noe så ille som å stenge Jon Sigurd inne i en jordkjeller? Kunne det likevel være en ulykke, og så hadde han bare latt være å si ifra fordi han fryktet Kristoffer Bakkens vrede? Men det ville i så fall ikke forklare brevet.

Han hadde aldri forstått seg på onkelen. Embrek så veldig opp til ham, noe Bjørn Anders hadde vanskelig for å begripe. Daniel var tidvis frekk og udannet, og han eide ikke takt og tone. Bjørn Anders hadde fortsatt ikke glemt hvor ubehagelig det hadde vært å tale med ham ved låven, da Daniel hadde stilt ham ubehagelige og altfor nærgående spørsmål.

Saken med Jon Sigurd var dessuten svært alvorlig. Tenk hva som kunne ha hendt om de ikke hadde funnet ham. Han kunne ha dødd.

– Dere kan gå inn i finstuen. Jeg skal følge min sønn opp på hans værelse, sa Ida Bakken vennlig, den siste setningen var tydelig myntet på lensmannen. – Senere vil sikkert min sønn berette alt om det som hendte. Men først trenger han hvile!

Lovinda hadde forsøkt å holde seg i bakgrunnen helt siden de gikk fra husmannsplassen. Der oppe hadde hun vært så redd og fryktet hva som kunne befinne seg inne i huset – for i synene hadde hun kjent lukten av død. Først da hun forsto at de hadde funnet Jon Sigurd i live, slapp frykten taket.

Hun hadde seget ned i gresset inntil huset, foldet hendene og takket Gud for at de hadde kommet i tide. Kanskje var det Vårherre selv som hadde gitt henne synene og sørget for at hun fikk videreformidlet dem, slik at fetteren hennes ble funnet.

Jon Sigurd hadde vært i en elendig forfatning da han kom ut i kveldslyset, og hun var glad hun husket nok om spjelking til at hun kunne hjelpe ham. Mens de gjorde det, hadde hun følt et nært fellesskap mellom dem alle – hun sto ikke lenger utenfor. Bjørg og Bjørn Anders hadde en egen tone seg imellom, det var noe ved blikkene deres som ga inntrykk av samhørighet.

På Bakken følte hun seg også utenfor, så hun stilte seg bak Bjørg. Men det varmet hjertet hennes å se tantens lettelse og glede over å se sønnen sin igjen. Selv om Lovinda hadde gått imot onkelens ønsker ved å komme til Bakken, hadde det vært det rette å gjøre. De hadde funnet Jon Sigurd.

– Dere piker må også være med inn, sa Ida da Lovinda og Bjørg ble stående. Lovinda skulle til å avslå. Det var allerede sent. Solen var i ferd med å gå ned. Luften var kjøligere. En liten bris strøk over ansiktet hennes. Moren undret seg sikkert på hvor hun var, håndarbeidet var nok lagt bort for kvelden. Hun ville ikke gjøre henne engstelig. Det hadde aldri vært hennes tanke å være borte så lenge. Og herr Bakken ville sikkert ikke like å se henne på gården.

– Ja takk, vi blir gjerne med inn i stuen en tur, sa Bjørg før Lovinda fikk anledning til å svare selv.

Hun trakk pusten, svelget. Kjente klumpen i halsen. Den var vanskelig å bli kvitt. Og alle som så på henne. Hun kjente det som om de så rett inn i henne.

Hun måtte skrive til Lavrans igjen og be ham om råd. Det hadde kommet en ny tone i brevene hans, de hadde blitt hyppigere, og han virket på et vis mildere. Lovinda opplevde det som lettere å skrive til ham og berette om alt som hendte i egnen og i huset. Og hele tiden ønsket hun at broren var der. Lavrans hadde ikke alltid vært like grei mot henne, men han var broren hennes og en av de få som kjente hemmeligheten hennes.

Bjørg la hånden på armen hennes og så på henne. – Det går fint, Lovinda, sa hun, før hun hviskende la til:

– Du så ikke noe mer i synene dine om hvorfor Jon Sigurd befant seg på husmannsplassen?

– Du må ikke nevne slikt her, sa Lovinda fort og kikket seg rundt.

– Det er ingen som lytter. Alle er opptatt av Jon Sigurd, sa Bjørg og nikket mot menneskene som var i ferd med å hjelpe Jon Sigurd innendørs.

– Jeg vet ikke noe mer. Den eneste som kan opplyse oss om hva som virkelig hendte, er Jon Sigurd, utdypet hun, litt roligere etter Bjørgs forsikring.

– Da får vi håpe at han føler seg sterk nok til å berette mer snart, sa Bjørg spent.

Lovinda kjente nysgjerrigheten med hver fiber i kroppen mens de nærmet seg hovedhuset, men det var ikke Jon Sigurds beretning som var den største årsaken. Hun hadde aldri vært inne i huset tidligere, og hadde bare morens beskrivelser av hvordan det så ut innvendig. Hun tok inn fasaden, trappen og den store døren, der moren hadde løpt inn og ut gjennom oppveksten. «Bakken var et godt sted å vokse opp», hadde moren sagt, samtidig som noe sårt hadde avtegnet seg i øynene hennes.

Til venstre skimtet Lovinda kjøkkeninngangen som tjenerne brukte. Ida Bakken hadde latt døren stå åpen for dem. Lovinda stanset usikkert foran terskelen. Bjørg snudde seg mot henne.

– Lovinda? sa hun spørrende.

Lovinda trakk pusten og gikk innenfor.

Entreen de kom inn i, var større enn den de hadde i fullmektigboligen, og hun skimtet flere rom innenfor. Fremmede lukter omsluttet henne. På veggene hang det åklær. Hadde de hengt der mens moren hennes bodde her? Hadde kanskje moren vært med på å lage noen av dem? Var innredningen den samme som da moren var barn, eller var mye endret siden den tid?

Med skjelvende hender bøyde Lovinda seg ned og snørte opp skoene.