Lene Julsen

NATURMANNEN OG JEG

Han lovet meg aldri gull, bare grønne skoger

Lene Julsen

NATURMANNEN OG JEG

Han lovet meg aldri gull, bare grønne skoger

Er du fortsatt sammen med Naturmannen, spurte folk. Ja, Naturmannen er min, sa jeg da, men med en liten tilføyelse: I den grad man kan kalle en naturmann sin.

For etter fire år i spenningsfeltet mellom byliv og bark forsto jeg det vel fremdeles ikke, hvordan den største trusselen mot vårt forhold kunne være naturen.

For nå har han gjort det igjen. Pakket sekken. Han er trollbundet av hvor liten plass den nye dunjakka fra Mountain Hardwear tar, for ikke å snakke om soveposen, som er så petit at den får plass i en fyrstikkeske, men likevel så god at den holder på varmen i ti minus. For et produkt, sier han. Jeg biter i meg kommentaren om at å kjøpe en tynn, liten drittdunpose til fire tusen spenn, det er liksom greit, men at jeg kjøper mangosmoothie og iskaffe med dobbel espressoshot på Åpent Bakeri, det er helt unødvendig.

Nå står han i døra med den mosegrønne fleecen og det barnslige smilet som han etter beste evne prøver å tvinge til å forsvinne, fordi han vet at jeg er grisevill for at han drar. Er det riktig at han skal holde tilbake lykken fordi jeg hater at han stikker? Er det kjærlighet? Jeg burde vært rausere, tenker jeg, definitivt, men jeg klarer ikke. Kvelden før hadde jeg kalt ham en egoist etter at han plystret og skramlet med kokekar og klatrekarabiner og brukte timer på å kjærtegne sitt nylaminerte kart. For å inkludere meg – som jeg har sagt at han må gjøre hvis dette forholdet skal fungere – vil han gjerne ha meg med på å vurdere om han bør glide fjellskia eller ikke, og hvorvidt han skal investere i en 50-literssekk, da han synes 40-literen blir for liten og 60-literen for stor. Inni meg tenker jeg: Fuck femtiliteren, fuck meg i stedet.

For alt jeg vil er å lage barn, alt han vil er å dra på tur. Stikke i vei med spermen igjen, baller i sin beste alder. Det er en skam.

Men – hva hadde jeg egentlig forventet da vi ble sammen? Jo: At min tilstedeværelse skulle gjøre Jotunheimen, Store Skagastølstind og Finnmarksvidda mindre interessante. At dette skulle bli lett match. Nå føler jeg meg i samme kategori som de damene som sender frierbrev til høyrisikofanger. Beste ordet for det, det eneste ordet for det, er najv, som bestemor sier.

Meg mot naturen. Er det en kamp jeg aldri kan vinne? Andre jenter skulle jeg ha klart å utkonkurrere. Men et fjell, en vakende ørret, skog og vidder?

Hvorfor kunne han ikke bare vært en snekker? En ukomplisert fyr med gjennomførbare drømmer. En som datt kroppssliten inn entreen fredag ettermiddag, og som luktet sagflis og termoskaffe. En som sparket av seg verneskoene og tørket seg over pannen med kraftige never som tidligere på dagen hadde vært med på å bygge hus. En som gledet seg til en dusj, til kvelden − og til de to neste dagene, som helst skulle tilbringes hjemme. Grave i hagen, preke med naboene, ta en svipptur i butikken for å raske med seg det som sto på handlelista pluss en sixpack til avkjøling, glede seg til middag og dessert. Dama var som regel alltid klar på lørdager. Litt rødvin og she’s on fire.

Åh, kunne han ikke bare vært en snekker.

Selv om Naturmannen gjerne kaller en spade for en spade, gidder han ikke å grave. Aller minst på en lørdag. Nå står han i giv akt i døråpningen til roterommet. Et værelse jeg hadde sett for meg skulle bli et lyst, delikat gjesterom med florlette gardiner og bondebrisk, men som nå ser ut som klatreavdelingen på Sportslageret. Overnatte kan du ikke, men har du lyst til å rappellere ned til naboen i første, er det mulighet for det. Ikke at det er å anbefale, for naboen i første er en kødd. Men han er i det minste hjemme.

Naturmannen vil ikke være hjemme − han vil ut. Han vil løpe langt vekk, til det blir grønt og øde. Han vil ikke snakke piss med naboene, han vil høre fuglene kvitre, en melodi han liker langt bedre enn hekkesnakk og snømåkeproblematikk. Han tar seg gjerne en varm dusj, selv om ingenting er som et kaldt tjern.

All fornuft tilsier at det er en snekker jeg skulle valgt, det ville i hvert fall gjort det enklere, men jeg endte opp med Naturmannen og en leilighet som ligner mer på en base camp enn et hjem.

Du kan si at jeg har skaffet meg et stort problem. Og jeg kan si meg enig. Jeg kunne også ha sagt at størst av alt er kjærligheten, men det ville vært jug. For størst av alt, det er naturen.

Så hvordan i granskauen havnet jeg her?

HUN FØR HAM

Som unge var jeg langsynt, astmatisk og skarret på r-ene. Det kunne endt stygt. Men jeg var løsningsorientert, noe jeg mest sannsynlig hadde fra min farmor (mer om henne senere). Jeg hadde lilla briller som var passe kule, og sa jeg var fra Bergen hvis noen spurte. Når det kom til anstrengelsesastmaen, var den først og fremst et hinder på 60-meteren. Men så lenge jeg var en jævel til å kaste stor og liten ball, og generelt god i ballspill, var det ikke så nøye at jeg ikke hevdet meg i sprint.

Jeg var ganske skoleflink. På den tida skulle ingen fremheves, så det var ikke snakk om å få tjuvstarte på neste ukes oppgaver. Alt skulle være likt, så likt at nabogutten Jimmy ble valgt til Lucia til tross for store protester fra ham selv. Siden jeg ikke fikk lov til å begynne på neste ukes regnestykker, fikk jeg god tid til å dagdrømme. Lene har et rikt indre liv, sto det ofte i kommentarene fra frøken på stilene.

Jeg og min venninne Kristine, som også var en racer på leksearbeid, sammenlignet ofte fremtidsplanene våre i friminuttene. Vi drømte om hvem vi skulle gifte oss med, hvor mange barn vi skulle ha, hvor vi skulle bo. Det var spennende å tenke på hva som ventet. En prins, to–tre barn og et stort, hvitt hus. Bringebærbusker, fotballmål og klatretrær, kattunger og iskrem. At det gjerne var et sabla slit å få disse ungene, at vi måtte spy i 60 dager, bli utmattet, få merkelige drømmer, merkelige følelser, merkelige vondter, mentale issues og hemoroider, var aldri noe tema. Heller ikke at vi måtte ha 15 prosent egenkapital for å få lån, at en enebolig i Oslo kostet like mye som brutto nasjonalprodukt i Tsjetsjenia, eller at når vi endelig fikk tilslaget på en leilighet, kom det en nisse med steinalderansiennitet og snappet den fra oss på forkjøpsrett − som om det var en sjuåring som hadde lagd spillereglene. Du får leiligheten, men hvis jeg sier «forkjøpsrett» før klokka slår tolv, vinner jeg den likevel. Så det så.

Vi levde lykkelig i all vår uvisshet, i vårt dukkehus, der vi kunne flytte og ordne på ting akkurat som vi ville, pælme Barbies boyfriend Ken ut i Lego-kassa om han ble for vanskelig. Et uvurderlig privilegium for et ungt menneske. Men at det var dét det var, skjønte vi ikke da. For oss var det bare livet.

Vi skrev lister. Lange lister om hvordan HAN skulle være. Det meste gikk på utseende, men også andre ting ble notert. Glimt i øyet var viktig, og pene øyne. Han skulle også være passelig høy, i det minste en god del høyere enn vi var, ha rette tenner (til nød regulering), brede skuldre, kul sveis, kul stil, kul holdning, lukte godt, være ren og fett utstyrt. Det siste visste vi ikke, i hvert fall ikke jeg, hva innebar, men vi hadde hørt fra freidige og frempå storesøstre, som igjen hadde hørt det fra eldre kusiner, som igjen hadde sett det på TV, at det var viktig med en stor en, at Dylan i Beverly Hills 90210 garantert hadde en sånn.

Jeg var stadig vekk forelsket. Og det var to som skilte seg ut, to jeg hele tida kom tilbake til. Ingen hadde lysere lugg og penere smil enn Frank og Lars-Erik. Begge hadde tatt pusten fra meg fra første sekund, den ene i klasse 1B på Tindlund skole, den andre på stranda ved Tunevannet, sarpingers lokale ferskvannsidyll, der vi som ikke dro til utlandet på ferie, tilbrakte somrene.

Problemet med de to guttene var at de fikk andre jenter til å føle det på nøyaktig samme måte som meg. De forble uoppnåelige. Der andre jenter godtok nederlaget og slo seg til ro med en god nummer to, var dette aldri aktuelt for meg. Jeg brakk meg bare ved tanken på å kysse en som ikke fikk meg til å sveve i forelskelsesrus. Og prøvde noen å holde meg i hånda, pilte jeg inn på jentedoen. Så snart jeg nærmet meg noe som kunne ligne intimkontakt med en som ikke passet, kjente jeg en insisterende uggenhet rase innvendig som en kule skutt ut i et flipperspill. Hver eneste celle i kroppen gjorde opprør, litt på samme måten som når jeg har fått i meg en peanøtt. Jeg er kritisk allergisk mot peanøtter. Jeg spyr og får utslett. Så denne følelsen kunne jeg ikke overse. Og det hjalp heller ikke med Zyrtec.

Vi snakker evolusjonsteorier. O-fag på universitetsnivå. Det handlet om hvilket immunsystem som var sterkere enn mitt eget, hvem jeg ville få de sunneste og sterkeste barna med, hvem jeg var mest kompatibel med, biologisk sett. Kroppen min har innebygd en fininnstilt darwinistisk radar, alltid like kynisk, aggressiv og i forsvarsposisjon, og alltid beredt på å forkaste en stakkar med hull i den biologiske CV-en.

Jeg ville for all del ikke være sånn. Jeg ville ha en kjæreste og tungekysse i en krok på fredagsdisko, som alle andre. For det var kjipt å være ukysset. Parfymeselgeren i Içmeler i Tyrkia telte liksom ikke, det var ingen som så det, og jeg betalte egentlig for det. Kjøpte en kjempedyr, dritvond eau de cologne som jeg måtte kaste i en søppelkasse langs strandpromenaden etterpå, fordi det stinket som når du kommer inn på et toalett der noen nettopp har vært ordentlig på do, men i et forsøk på å kamuflere odøren har sprayet godlukt med sitron over. Så denne tyrkeren var ikke noe å skryte av – forresten visste alle at de som sa de hadde en «sommerkjæreste i Kristiansand» eller hadde «møtt en sjukt digg type i Syden», aldri hadde vært i nærheten av noe klining. Null vitner. Null verdi.

Etter hvert snek små doser av virkelighet seg inn og ommøblerte drømmene mine. I stedet for å ha en lang liste over egenskaper som måtte være med, fokuserte jeg kun på én ting som for all del IKKE kunne være med: Han måtte ikke gjøre meg kvalm. Klarte jeg å finne en sånn kar, fikk det holde.

Etter hvert kom (og gikk) forelskelsene. Jeg ble sammen med Erik, journalisten, en forelskelse så ungdomsoppslukende at jeg hadde kjærlighetssorg i flere år etterpå, selv om det var jeg som rotet det til ved å fyre opp beilere med flørting og SMS-er fra min splitter nye gule og blå Bosch-telefon, som paradoksalt nok Erik, som var over gjennomsnittet sjalu, utstyrte meg med før jeg dro med min bestevenninne og hennes familie to uker til Kreta.

– Her, ta denne, sa han. – Så kan vi jo avtale at vi ringes hver kveld klokka åtte.

– Ja, det kan vi godt, smilte jeg.

Vel.

Etter hvert kom bosnieren fra Borgar IL, før jeg i 20-årene traff Espen, som var 13 år eldre og drakk altfor mye konjakk. Det var knekkebrød og konjakk, kaffe og konjakk, is og konjakk, sigg og konjakk. Til slutt dro han til Kambodsja for å bli kunstner.

Og så kom firebarnsfaren. Rullende inn i livet mitt på en 40 000 kroners Trek-terrengsykkel. Med himmelske lår og hollywoodsmil. Åh, sukk. I’d do anything for love, but I won’t do that, sang Meat Loaf. Skjønte aldri hva han mente med det. Jeg ville definitivt gjort alt, til og med that, for denne karen.

At han var nyskilt firebarnsfar og hadde kuttet strengen, spilte ingen rolle. Ungene kunne jeg gjerne adoptere – og strengen kunne han alltids få sydd på igjen. Alt var greit, så lenge det ble oss. Journalistkarrieren kunne jeg legge på hylla for å smøre matpakker til unger som ikke var mine og lage middag til de kom hjem, no worries. Men heldigvis var han mindre forelsket enn meg. Du kan ikke starte i bakvendtland, Lene. Du er 24 år. Du trenger ikke en drøss med unger og en 35-åring. Åhhh joda, det er akkurat det jeg trenger, sa jeg. Definitivt alt jeg ønsker meg i hele verden. Men han sto på sitt, tok farvel og forsikret meg om at jeg hadde flere strenger å spille på. Snart ville det oppstå søt musikk med en annen. Jeg vil ikkee haaaaa noen annen, hulket jeg der jeg sto i oppkjørselen hans og han vinket ha det, før han snudde ryggen til og satte kroken på døra. Livet mitt var over.

Men jobbe måtte jeg, selv om alt var slutt. Som nyansatt, ambisiøs sportsjournalist i lokalavisa var det bare å levere. Jeg hadde helgevakt og åtte sider skulle fylles. Snørr og tårer rant, og jeg var sikker på at jeg aldri mer kunne bli lykkelig. Jeg hadde mest lyst til å stikke av fra alt, men vaktsjefen ringte og maste, lurte på hvordan jeg lå an, der jeg satt ved SOL-hytta i Sarpsborg og skulle dekke et orienteringsløp.

– Alt under kontroll, Odd, løy jeg. – Du har en åttespalter klar om knappe to timer, la jeg til, for å slippe gnålet hans.

Teksten jeg endte opp med å skrive, ble ingen artikkel for SKUP-juryen. Vaktsjefen var heller ikke særlig begeistret.

– Dette var ikke en av dine beste, sa han kort.

Saken hadde fått tittelen SOL ute, SOL inne og var en lang skildring av lyng og mose. Dessuten regnet det.

– Nei. Jeg vet. Sorry. Sliter veldig med pollenallergi, er ikke i form, sa jeg betuttet og ville bare forsvinne.

– Visste ikke at det var så ille med pollen etter fjorten dager med regn, bemerket han tørt.

Jeg smilte anstrengt og gikk. Odd er en buse, tenkte jeg.

Men så skjer det som ofte skjer. Når en dør lukker seg, åpnes et vindu.

Jeg sitter på jobb da det tikker inn en e-post.

Hei, Lene. Du jobber mye om dagen, ser jeg. Kan du sende meg artikkelen som ble skrevet om meg fra da jeg gikk Birkebeinerrennet 17. mars?

PS. Skal vi ta en kaffe en dag?

Mvh

E.A. fra Greåker.

Jeg visste godt hvilken artikkel han mente. Det var et stykke lokalavisjournalistikk på sitt mest, hva skal jeg si, interessante. Avisa hadde ikke tatt seg råd til å sende en av de faste for å dekke arrangementet, de takket dermed ja til en to-sider fra en frilanser som hadde omskolert seg fra konsulentbransjen. Med et mantra der kvantitet trumfer kvalitet anytime fikk han typisk napp på jobber som denne. Han hadde base på Lillehammer og skulle levere til flere ulike aviser. Frilanseren hadde fått tak i E.A. rett etter målpassering, spurt om han var fra Sarpsborg, Skien, Tønsberg eller Trondheim og fått, ja, jeg er sarping, og stilt ham et par spørsmål. Greåkergutten fikk sin debut som lokalkjendis, og tittelen på saken ble «Tok nesten merke i Birken-debuten».

Jeg leste den ved frokostbordet, ikke fordi den skilte seg ut som et journalistisk skup, men ene og alene på grunn av hovedpersonen i reportasjen. Vi hadde alltid sett litt ekstra på hverandre, det kunne være på nattbussen hjem fra by’n eller på Kiwi ved 109-veien på Greåker. Men han var fem år eldre. Det betydde ikke all verden nå, men før var fem år i overkant, spesielt for ham, hadde jeg inntrykk av, dessuten var han alltid opptatt med damer på sin egen alder.

Jeg måtte si ja til kaffen. Jeg hadde også lovet meg selv å legge til en ny størrelse i kjæresteregnestykket: fornuft. Det funket ikke å gå blindt etter følelser. Og rent praktisk passet det mye bedre med en sporty kar fra samme bygd enn med en skilt firebarnsfar eller en kunstner i Kambodsja.

Så akkurat der, i skjæringspunktet mellom hjertet og hodet, nøyaktig på koordinatet der x-aksen møter y-aksen, satt han, på min yndlingskafé i Fredrikstad, Verdensspeilet, og dinglet med sine røde Ecco-sko og sin blå- og brunstripete hettegenser. Det var vårt første møte. Han hadde ikke antydning til styling i håret, sveisen var av den østeuropeiske sorten med luggen klint loddrett nedover panna. Han var så … ja … hverdagslig og ga så beng at jeg ble nysgjerrig. For hvem i hule heiteste dukker opp på date stylet som en loff? Det fantes bare to alternativer, slik jeg så det, enten var han komplett udugelig fordi han ikke skjønte noen ting, eller tidenes alfahann fordi han ikke brydde seg. Noe inni meg sa at det kunne være det siste. At han alltid, så lenge jeg kunne huske, hadde hatt dame, støttet hypotesen. Det måtte jo være et eller annet med ham. Måtte det ikke?

De indre mekanismene jobbet på spreng med analysearbeidet og de blinket grønt – som darwinistisk klorofyll. Her var alle de kryssende komponentene enige om at nå, endelig, har vi funnet noe det er verdt å jobbe videre med. Jeg spurte ham om han hadde sterilisert seg. Praten var løs og ledig og jeg fleipet om forholdet med firebarnsfaren og hvor håpløs jeg hadde vært i det valget, og så mitt snitt til å lure inn spørsmålet på en tullete måte (selv om det for meg selvsagt var blodig alvor). Fyren kan gjerne ha en styling-skrue løs, så lenge han har strengen i behold, tenkte jeg. For barn skal jeg jo selvsagt ha.

– Nei, sa han. Jeg har ikke sterilisert meg, he-he.

Jeg lo, jeg også, for å avdramatisere det hele. Men inni meg tenkte jeg: Kjør, Julsen, kjør da, for faen!

For nå var jeg 25, snart ville jeg ha barn. Altså ikke med en gang. Men det var greit å begynne å tenke i de baner, peile seg inn. Jeg følte unektelig også et visst press, siden flere av mine venninner allerede var i gang. Timingen var suveren. Det lå an til å bli den perfekte oppkjøringen, som når et skreddersydd treningsopplegg før OL blir kronet med gull, når det virkelig gjelder. Først bruker vi et par år på å bli ordentlig kjent og på å reise og leve livet, så blir jeg gravid når jeg er 27. Hur lett som helst. Jadda, Julsen er i rute.

– For du ønsker deg vel barn, ikke sant? måtte jeg likevel si der vi satt og delte ei kanne kenyansk kaffe.

Du bør ikke stille et ledende spørsmål om du ønsker et fyldig svar, men det var ikke jeg interessert i. Jeg ville ikke åpne for en dyp tolkning eller et langt resonnement. Jeg ville bare hanke inn bekreftelsen.

– Jo, jeg gjør vel det. Jeg har i grunnen ikke tenkt så mye på det, sa han, og tok en slurk vann av sportsflasken han hadde liggende i bagen på gulvet ved siden av sin høyre, røde joggesko.

– Men du er tretti, du er ingen guttunge lenger, du må vel ha gjort deg opp noen tanker rundt det? spurte jeg litt paff, jeg hadde jo tenkt på dette i årevis, at jeg selvsagt skulle ha familie og barn, for det var jo fremtida.

– Joda, jeg har vel tenkt at jeg skal ha barn, jeg har i hvert fall ikke tenkt at jeg ikke skal ha barn, det har bare ikke vært aktuelt ennå.

Det var svar godt nok for meg. Jeg har i hvert fall ikke tenkt at jeg ikke skal ha barn. Sa han.

Det var notert.