Clive Cussler med Russell Blake

Salomonøyenes forbannelse

Oversatt av Sigrunn Stokke Johnsen

Prolog

Guadalcanal, Salomonøyene, for en uke siden

Aldo braste inn i buskaset, fektet seg gjennom den tette vegetasjonen mens han flyktet for livet. Svetten rant og pulsen steg der han brøytet seg vei gjennom jungelen og søkte etter sporet av en sti eller et tråkk. Han ignorerte smerten, presset seg hardere og lyttet etter forfølgerne.

Han stoppet foran en liten elv, et lysende bånd i skinnet fra månen, og vurderte om han skulle krysse den og fortsette dypere inn i regnskogen, eller følge den ut til havet.

Så hørte han dem.

Hunder.

De var ikke langt unna.

Han måtte holde seg i bevegelse. Dersom forfølgerne fikk tak i ham, var han mer enn død.

Aldo plasket uti vannet og valgte å følge strømmen i elveleiet. Han tråkket på en skarp stein, men bet i seg smerten og fortsatte langs elvebredden på den andre siden, svingte hit og dit i vannet for å forvirre hundene.

Han ble drevet av rent instinkt. Aldo var bare sytten år gammel, men dersom han ble tatt denne natten, kom han til å dø som en mann.

Tanken fikk ham til å sette opp farten: Rist dem av deg eller dø. Det fantes ingen annen utvei.

Som innfødt fra Guadalcanal hadde Aldo aldri vært på denne delen av øya – det hadde ingen – så han kjente ikke området og hadde heller ingen kunnskaper han kunne dra fordel av. Alt han hadde, var den panikkslagne energien og desperasjonen til et jaget byttedyr.

Han hørte at de nærmet seg.

Hvordan hadde han havnet i dette marerittet? Det virket umulig, men likevel flyktet han for livet i ly av nattemørket. Et bambuskratt stakk ut fra mørket til høyre for ham, og et øyeblikk vurderte han om han skulle forsøke å gjemme seg der for å få igjen pusten.

Han hadde hold; et skarpt smertesting i siden, men han tillot seg ikke tanken på å stoppe opp. Han måtte fortsette videre.

Men i hvilken retning? Hvis han klarte å unnslippe forfølgerne, hvor kunne han oppholde seg og være trygg? Øya var liten. Han kunne for så vidt vende hjem og håpe at alt hadde vært en drøm, et mareritt. Men de ville innhente ham før han fikk varslet noen, og så ville han bare forsvinne, bli borte.

Som alle de andre.

Det tordnet. Himmelens sluser åpnet seg, varme regndråper falt på Aldo og han smilte mens han lot blikket gli over krattskogen. Regnet kunne kanskje bidra til at hundene mistet sporet av ham.

Et lynglimt skjøt over himmelen og lyste opp omgivelsene en stakket stund. Han fikk øye på et svakt vilttråkk gjennom det tykke bladverket til venstre for seg, og tok en rask beslutning. Bakken var blitt fuktig og glatt fra skybruddet da han klatret opp på elvebredden og fulgte stien langsmed elven. Nå kunne Aldo tydelig høre hundene som fulgte sporet hans, de sanset at han befant seg i nærheten, og lot all forsiktighet fare.

Ethvert håp han hadde hatt om å riste dem av seg, fordunstet da han hørte de krafsende klørne deres mot bakken, etterfulgt av trampende støvler. Aldo stålsatte seg og beveget seg enda raskere, løp i blinde nå, mens huden på føttene ble skrapt opp og blødde.

Så snublet han plutselig, havnet på ryggen og skled nedover en skråning på et teppe av våte blader. Tyngdekraften trakk ham ned mot avgrunnen som stien gikk utenom. Han ble stoppet av en trestamme, smalt inn i den, lamslått og mørbanket. Da han tok seg til hodet, ble fingrene hans klissete av blod. Han hev etter pusten som om han var i ferd med å drukne, og forsøkte å orientere seg mens han ristet av seg svimmelheten.

Aldo tvang seg opp. Smerten jog gjennom brystkassen og den venstre armen, og han visste øyeblikkelig at han hadde brukket noen ribbein. Heldigvis var ikke beina skadet, men smerten var nok til å sinke ham i dette ulendte terrenget. Han kikket seg omkring i det tette mørket, med tåkete syn etter fallet, og fikk øye på en lovende åpning i bladverket. Han beveget seg mot åpningen og fant et nytt tråkk.

Pulsen dundret i ørene hans mens han fortsatte å presse seg, mot grensen av utholdenhet. De brukne ribbeina sendte spasmer gjennom brystkassen for hvert åndedrag. Lyden av forfølgerne svant mens han presset seg til det ytterste, og for første gang siden han hadde flyktet mot friheten, våget han å håpe – tro at han kanskje kunne klare det.

Aldo viklet foten inn i en slyngplante og ramlet. Han skrek uvilkårlig idet han traff bakken, og ankelen hans gav etter med et vemmelig knak. Tårer av sinne veltet fram i øynene, og så svartnet det for ham.

Da han kom til bevissthet igjen noen få minutter senere, stirret han rett inn i geværmunningen til en snerrende innfødt. Hjertet hans sank selv før den forhatte stemmen til forfølgeren hans drev mot ham gjennom tåken – og uttalte de siste ordene han noen gang kom til å høre, det var han sikker på.

«Vet du ikke at du aldri kan flykte på en øy?»

En støvel smalt mot hodet hans før han fikk summet seg til å åpne munnen for å protestere eller trygle om nåde. Det føltes som om hodet hans eksploderte; smerten var uutholdelig. Han forsøkte å sette seg til motverge, men armene og beina var som bly.

Aldos siste tanke var at det var skjedd en feil, en misforståelse, og så traff støvelen ham igjen, hardere denne gangen. Nakken hans brakk med et smell, og det siste Aldo oppfattet her i livet, var de varme regndråpene som plasket mot ansiktet hans, og så forsvant han stille over i en annen verden.

Kapittel 1

Guadalcanal, Salomon-øyene, 1170 e. Kr.

Den speilblanke sjøen lå og skinte i lyset fra soloppgangen idet en kolonne øyboere kom marsjerende bortover stien. De senket stemmen da de nærmet seg kysten og målet; den nye byen som etter sigende var blitt reist på havets overflate.

Forrest i gruppen gikk sjamanenes øverste leder og trosset den allestedsnærværende heten med en fargerik kappe. Huden hans hadde samme farge som tørket kjøtt, og ansiktet perlet av svette. Han var en av ytterst få som allerede hadde foretatt denne pilegrimsreisen til det nylig ferdigstilte palasset ytterst på Guadalcanals vestkyst, og nå ledet han flokken sin dit. Han kastet et tilfreds blikk bak seg på følget sitt – han hadde samlet de viktigeste mennene i kongedømmet til denne reisen. Mange av dem hadde nylig ankommet fra de omkringliggende øyene for å delta i seremonien og festlighetene som skulle foregå resten av uken.

Trekronene på de høye, tropiske trærne filtrerte sollyset mens gruppen beveget seg bortover det svake vilttråkket, omgitt av tett jungel på alle kanter. Øya var utemmet, og majoriteten av stammene levde innenfor hundre meter fra kysten, unngikk områdene innover land, der det krydde av rovdyr, både virkelige og innbilte. Det fantes legender om kjemper; glupske skapninger mer enn dobbelt så store som mennesker, som forserte øya gjennom underjordiske grotter og tilfredsstilte sin tørst for menneskeblod ved å angripe de som var uforsiktige eller ikke var på vakt. Dessuten fantes det ingen grunn til å ta turen innover øya så lenge havet skjenket dem en sjenerøs overflod av alt de trengte.

Sjamanen stanset på toppen av en stigning. Mirakelet under dem stakk nå frem fra bukten – bygninger reiste seg fra bølgene, der det før bare hadde vært vann. Han avslørte det umulige synet for reisefølget sitt, pekte ut forseggjorte utskjæringer med relieffer av guddommer og mumlet kongens navn i en tone som var reservert for bønn til gudene. Det virket i sannhet som om kongen hadde steget ned fra himmelen, så ulik vanlige mennesker at han var blitt en levende legende.

Dette – kong Locs største bedrift – fikk alt annet til å blekne i sammenligning. Locs visjon om en rekke menneskeskapte øyer var blitt realisert ved bruk av lokal stein i den relativt grunne, halvmåneformede havnen. Etter feiringen skulle bygningene benyttes som kongelig residens.

Øyas hellige menn betraktet det sakrale bygningskomplekset, beviset for Locs guddommelige overlegenhet. Bygningsarbeiderne hadde brukt ti år på å skape det, og tusener av menn hadde brutt stein og transportert den til stranden. Ingen hadde sett dets like, og kongen hadde forsikret rådgiverne sine om at ferdigstillelsen ville signalisere begynnelsen på en ny tid.

Ingen tvilte på hans ord – Loc var herskeren som hadde forvandlet øya fra et ydmykt handelskollektiv til et velstående kongedømme, et kongerike med uante rikdommer, som det gikk gjetord om blant folket. Ved å organisere en primitiv gruvebedrift som konsentrerte seg om edelsteiner og gull, hadde han skapt øyas velstand. Det som bare hadde vært et stoppested langs en alminnelig handelsrute, var blitt et sentrum for velstand som det ble snakket om på fjerne strender.

Etter som årene gikk, begynte øyboerne å sette pris på verdien av arven sin. Handelsreisende fra andre øyer og så langt unna som Japan, kom for å bytte varene sine mot skattene som de innfødte hadde sanket. Gull var spesielt verdifullt, og nå fantes det flere stammer som arbeidet med å grave ut det kostbare metallet fra fjellene. Leveviset deres hadde utviklet seg til en relativ velstand, mens deres gode hersker oppmuntret dem og våket over dem.

Sjamanen og følget hans trasket videre og fylte opp lysningen på toppen av åsen, der alle omringet den hellige mannen og mumlet i ærefrykt og vantro. En tettbygd høvding fra den store øya mot sør stilte seg opp ved siden av sjamanen og pekte mot en plattform på den nærmeste holmen, der en gruppe skikkelser kom langsomt stigende ut fra et forseggjort steintempel.

«Er det der Loc?» spurte han og myste mot den høyeste av mennene, kledd i en tunika pyntet med juveler og gull, som glitret i sollyset.

Den hellige mannen svarte. «Ja. Det er ham.»

«Tempelet er storslagent,» sa høvdingen. «Det symboliserer begynnelsen på vår tusenårige himmelfart, som spådd i profetien.»

Det var viden kjent at Locs regjeringstid symboliserte begynnelsen på en gyllen æra for øyene, en tid da kongedømmet ville bli regionens kraftsenter, hyllet av alle, og spådd til å vare i tjue livsløp. Den muntlige tradisjonen fortalte om en mektig magi som ville opptre samtidig med tilsynekomsten av «den utvalgte», selve legemliggjørelsen av guddommen på jorden. Man trodde at Loc var dette vesenet. Den store skatten han hadde skaffet seg, befestet makten og stillingen hans, som om jorden verdsatte dominansen hans ved å tilby sine rikdommer til sin nye mester.

Høvdingen nikket. Dette var ingen vanlig mann. Hvem kunne så tvil om det, etter alt han hadde utrettet siden han hadde inntatt tronen? Enhver skepsis høvdingen måtte ha huset hittil, forsvant ved synet av vidunderet foran ham. Når han reiste tilbake til øya si, ville han bringe med seg nyheten om dette mirakelet.

En flokk fugler flakset høylytt opp mot himmelen, skarpe skrik brøt morgenens stillhet og gjenlød fra regnskogen. Sjamanen snudde seg mot forsamlingen med et forfjamset uttrykk i ansiktet, og så begynte bakken å skjelve under dem. Jordskjelvet ble akkompagnert av et dempet drønn. Han snappet etter pusten idet rystelsene økte, og jorden begynte å gynge som dekket på et skip i storm. Han måtte gripe tak i nærmeste ranke for å holde seg oppreist.

En mann skrek ut idet grunnen revnet under ham, og han forsvant ned i en dyp kløft. Reisefølget spredte seg mens flere revner åpnet seg i jordskorpen. Verden tippet, og sjamanen kastet seg på knærne og sa frem en bønn mens han stirret ut mot stedet der den nye byen hadde ligget.

Tempelet og øya der Loc hadde stått for bare et øyeblikk siden, var borte. Vannet hadde trukket seg tilbake fra stranden, som om den uforskammete kongens ynkelige forsøk på å overvinne naturen var blitt sugd til havs. Det som hadde tatt et tiår å bygge opp, var blitt rasert i løpet av et øyeblikk, og etter hvert som jordskjelvet økte i styrke, forsvant hele kystlinjen idet bunnen under havbukten kollapset.

Den hellige mannen sperret øynene opp i skrekk da havet strømmet inn for å fylle igjen hullet etter den grunne bukten, og så, like brått som marerittet hadde begynt, var det over. Øya falt til ro. Lyden av dampen fra de nye sprekkene i jordskorpen var det eneste som hørtes, bortsett fra stønnene fra sårede og skrekkslagne stammemenn. De overlevende lå på knærne og stirret på sjamanen for råd og veiledning. Han speidet ut over havet med et panikkslagent blikk før han fikk stablet seg på beina.

«Løp! Kom dere opp til høyden. Nå,» ropte han og klatret oppover stien så fort de skjelvende beina kunne bære ham. Han hadde hørt historiene til de eldre fra svunne tider, om vegger av vann i bevegelse den gangen gudene over jord og vann kjempet om makten, og en primitiv del av hjernen hans forstod at når havet kom tilbake og strømmet innover den nye kløften som var i ferd med å fylle seg, ville den gjøre det så det forslo.

Mennene løp i en forvirret flukt mot høyden for å komme seg i sikkerhet, men bare noen få klarte det. Idet tsunamien angrep øya, var bølgen tretti meter høy. Da den traff det harde berget, bar bølgekraften vannet en drøy kilometer innover land og tok med seg alt. Det var som om havgudens hånd feide bakken ren i én sveip.

Den natten samlet sjamanen og en håndfull overlevende seg rundt et bål langt unna stranden, der havet ikke lenger var deres velvillige forsørger.

«Dette er endetiden,» sa den hellige mannen med fastheten til en sann troende. «Vår hersker har pådratt seg gudenes vrede. Det finnes ikke noen annen forklaring på hva vi nettopp har utholdt. Vi er blitt fordømt for vår arroganse, og alt vi kan gjøre nå, er å be om tilgivelse og vende tilbake til et liv i ydmykhet.»

Mennene nikket. Kongen deres hadde satt seg selv like høyt som gudene, og var blitt straffet for sin synd, sitt utålelige overmot. Templene og palassene hans var borte, og med dem han selv, visket bort som om han aldri hadde eksistert.

I dagene som fulgte, samlet de overlevende seg og snakket lavmælt om dagen da gudenes strenge dom ble utmålt. Sjamanene holdt møte, og etter tre døgn kom de ut av sin hellige hule for å gi råd til øyboerne. Kongens navn måtte aldri nevnes igjen, og enhver referanse til kongen og templene til hans ære skulle raderes fra det kollektive minnet. Deres eneste håp var at gudene ville la seg blidgjøre og tilgi øyboerne for kongens gjerninger dersom de bannlyste hans eksistens fra øyas overleveringer.

Kyststrekningen der byen en gang hadde ligget, ble ansett som forbannet av de som overlevde katastrofen. Med tiden ble den nøyaktige årsaken glemt, og det ble også hendelsene rundt den dystre dagen da øyas gullalder brått var over. Til slutt ble åsen med utsikt til den vesle viken en leir for syke og døende; et sted for lidelser, mørklagt av ryktet om en ulykke, som ble mer og mer tilslørt etter hvert som årene gikk.

Av og til kunne kongens navn høres som en mumlende forbannelse, men bortsett fra det sank den tusen år gamle arven inn i et glemselens slør, og i løpet av noen få livsløp ble Loc bare husket i forbudte fortellinger, fremsagt hviskende av de opprørske. Legenden om hans guddommelige palasser og rikdommer ble redusert for hver nye generasjon inntil den omsider ble ansett for å være ren folklore, ignorert av de unge, som hadde lite til overs for skrekkhistorier fra en fjern fortid.

Kapittel 2

Salomonhavet, 8. februar 1943

En vind av kulings styrke kvernet havet til hvitt skum idet den japanske destroyeren Konami forserte den opprørte sjøen sørøst for øya Bougainville. Skipet seilte uten lys i duskmørket før morgengry, der det pløyde seg gjennom de store bølgene. Motorene slet mens femten meter store klipper av svart vann slo mot baugen.

Tilstanden om bord var miserabel. Fartøyet rullet faretruende der det fulgte kursen langt unna den trygge leden mot vest, der marinestyrken evakuerte de siste soldatene som var stasjonert på Guadalcanal, og satte fart utover den rolige sjøen.

Destroyeren av Yugumo-klassen var smekker, med en lang kjøl, og hadde en toppfart på minst trettifem knop i åpen sjø. Men i natt tøffet den av sted i sneglefart. Drivverket gikk stødig under dekk, men vannet sinket fremdriften.

De plutselige stormkastene hadde tatt dem på sengen, og de utslitte og utarmede soldatene som ble transportert hjem, hadde vansker med å holde på maten; en stusselig rasjon ris. Selv ansiktene til erfarne sjøfolk var stramme av julingen de fikk. En av sjømennene beveget seg langsmed køyene og delte ut vann til soldatene, tilbød dem den sparsomme komforten han kunne. Uniformene var bare filler, og kroppene deres viste tydelige spor av sult.

Oppe på broen stod kaptein Hashimoto og fulgte rormannens forsøk på å møte de ujevne dønningene for å ta brodden av de verste. Det virket ikke som om det fantes noen rytme eller retning i stormen, og skipet strevde for å holde kursen. En stund hadde han overveid å sette kursen mot roligere farvann, men valgte å fortsette nordover mot Japan. Tidsrammen hans tillot ingen omveier, uansett grunn.

Destroyeren var blitt tildelt et topphemmelig oppdrag i ly av mørket, der de skulle dra fordel av forvirringen rundt den siste japanske evakueringen av øya. Offiseren de hadde tatt om bord, var ansett som altfor viktig for krigsmakten til å overlates til den øvrige evakueringen, så han og elitesoldatene hans var blitt smuglet om bord i Konami, som deretter hadde styrt østover, mens resten av styrken fortsatte på en mer vestlig kurs og fulgte den vanlige spissrotgangen fra Guadalcanal til øya Bougainville.

Hashimoto visste ikke hva som var så spesielt med hæroffiseren at han måtte transporteres med en destroyer. Han brydde seg ikke heller. Han var vant til å følge ordrer, ofte tilsynelatende i konflikt med sunn fornuft. Hans rolle som kaptein på en japansk destroyer var ikke å sette spørsmålstegn ved planen – dersom myndighetene i Tokyo ønsket at han skulle seile sitt mannskap til helvete og tilbake, skulle hans eneste spørsmål være når de ville at han skulle kaste loss.

Et monster av en bølge dukket plutselig opp på babord side. Den smalt inn i skipet med en slik kraft at hele fartøyet ristet og rykket Hashimoto ut av stillingen sin. Han grep tak i konsollen for å støtte seg, og rormannen kikket bekymret på ham. Hashimotos skulende blikk var like mørkt som stormen da han vurderte å utstede ordren som han hatet. Han sukket og stønnet idet en ny monsterbølge nærmet seg.

«Sakk farten med ti knop,» knurret han mens furene i pannen hans ble enda dypere.

«Aye, aye, sir,» bekreftet rormannen.

Begge mennene stod og så på mens den neste klippen av vann steg opp i nattemørket og skylte inn over baugen, la den under vann et øyeblikk, før den fortsatte innover dekket i hele skipets lengde. Fartøyet la seg tungt over mot styrbord side, men så rettet det seg opp og fortsatte sitt angrep på de rasende bølgene.

Kaptein Hashimoto var vant til dårlig vær etter å ha styrt fartøyet sitt gjennom noen av de verste værforhold et skip kunne havne i siden det ble sjøsatt for et år siden. Han hadde vært igjennom to tyfoner, alle varianter av uvær, og overlevd. Men denne uvanlige stormen presset skipet til det ytterste, og det visste han.

Da morgenen opprant, stod han ansikt til ansikt med en enda større fare – muligheten for å støte på et av de alliertes hangarskip, som var utstyrt med torpedoer. Natten var hans beskyttende kappe, og vanligvis hans venn – med dagslyset fulgte sårbarheten og den allestedsværende trusselen om at flaksen tok slutt – det gode hellet han hadde hatt med seg i sin korte krigskarriere.

Hashimoto innså at han kom til å dø på et eller annet tidspunkt, men ikke i natt – og ikke på grunn av litt vind og noen få bølger. Kunne det være at krigen var tapt, nå da okkupasjonen av Guadalcanal var over? I så fall ville han gjøre sin plikt til den bitre slutt og dø på en heltemodig måte, som ville yte hans rang og slektsnavn rettferdighet – det var gitt – og han aktet å følge eksempelet til så mange av sine medkjempere, etter beste samuraitradisjon.

Hæroffiseren de hadde reddet fra øya, steg opp på broen. Ansiktet hans var blekt og dratt, men holdningen stiv og stram. Han hilste høflig på Hashimoto med et kort nikk og betraktet det frådende vannet gjennom frontglasset.

«Har vi satt ned farten?» spurte han med en lavmælt, raspende stemme.

«Ja. Det er bedre å gå forsiktig frem i dette været enn å gå til bunns.»

Mannen gryntet, som om han var uenig, og studerte de lysende instrumentene. «Har dere noe på radaren?»

Hashimoto ristet på hodet og stålsatte seg mot et nytt rykk idet en bølge skjøt ut fra mørket og brøt mot baugen med en gruvekkende kraft. Han kastet et stjålent blikk på offiserens ansikt, men så ikke annet enn besluttsomhet og utmattelse i øynene hans – og noe annet. Noe mørkt som fikk Hashimoto til å skutte seg av angst, en ukjent følelse for en hardbarket veteran. Mannens øyne minnet ham barndommen, om en av de klassiske illustrasjonene av en oni, en demon. Tanken slo ham uvilkårlig, og han ristet den av seg. Han var ikke sju år lenger, og hadde sett virkelighetens djevler siden krigen startet; han hadde ikke noe behov for å tro på en mystisk fortid.

Han snudde seg for å spørre offiseren om det var noe han kunne gjøre for ham, da skipet med ett skalv som om det hadde gått på grunn, så begynte alle på broen å rope idet alarmen gikk.

«Hva er det som skjer?» spurte offiseren.

«Jeg vet ikke.» Kapteinen ønsket ikke å si sin største frykt høyt.

«Har vi truffet noe?»

Hashimoto nølte. «Det finnes ingenting å treffe. Vi befinner oss midt ute på havet.» Han gjorde en pause da en underoffiser kom bort til ham med et alvorlig ansikt og en dyster rapport. Hashimoto nikket og utstedte en skarp ordre før han snudde seg mot hærmannen. «Jeg er redd for at vi må forberede oss på det verste. Jeg må be deg om å gå under dekk og følge de nødvendige instruksjoner, slik de blir gitt.»

«Hva?»

Hashimoto sukket. «Det ser ut til at et reparert område av skroget har revnet. Vi kommer til å gjøre alt vi kan, men det er usikkert om pumpene kan holde det gående. Hvis ikke kan vi bli nødt til å forlate skipet.»

Offiseren ble helt hvit i ansiktet. «I dette været?» Han stirret på stormen gjennom frontglasset.

«Det får vi snart vite. Vi kan forhåpentligvis kontrollere skaden.» Han så vekk. «Vennligst la meg gjøre min plikt.»

Hæroffiseren nikket dystert. Han snudde seg og beveget seg mot trappen. Han klarte med nød og neppe å holde seg på beina da en ny bølge slo mot baugen på babord side slik at skipet krenget faretruende.

Hashimoto fulgte gjeldende prosedyre og kommanderte mannskapet til å ta alle mulige forhåndsregler mens rormannen kjempet med å rette opp skipet, men den frådende sjøen viste seg å være for sterk når det kom til stykket. Idet de mørke bølgene fortsatte sitt angrep, og de siste lysene på broen flakket og sluknet, ble fartøyets tunge skrog som et anker og sank. Tankene gikk til konen, Yuki, og hans ett år gamle sønn – sønnen som han bare hadde tilbrakt noen korte timer sammen med under landlov, og som han aldri kom til å se igjen.

Men selv den visjonen kunne ikke fjerne skammen han følte over å ha mislykkes med sitt oppdrag. Han svor på at han ville dø med verdighet og gå ned med skipet, i stedet for å kjempe for å overleve som en feig hund.

Tre timer senere var uværet over. Stormen hadde beveget seg nordover. Dypet hadde slukt det fire hundre fot lange skipet uten spor. Og uten en logg eller eskorte eller andre fartøyer i nærheten ville ulykken gå ubemerket hen, og skipets eksistens bli strøket fra de offisielle protokoller, idet det tok med seg sin siste hemmelighet til bunns.

Bare fire overlevende ble til slutt reddet av et alliert skip; røff sjø og haier tok livet av resten. Den allierte kommandostyrken viste ingen interesse for hva et japansk skip gjorde så langt utenfor sin normale kurs, og mennene som ble trukket opp fra sjøen, hadde ikke noe annet å tilby enn stoisk taushet. Deres rolle i krigen var over, og deres skam var en skjebne verre enn døden.

Kapittel 3

Guadalcanal, Salomonøyene, vår tid

Tre robåter av glassfiber lå og drog i tauene fra baugen, som var festet til palmetrær, mens det blå vannet omkring dem glitret i ettermiddagssolen. Sam og Remi Fargo satt i skyggen av et palmetre. Palmebladene svaiet dovent i den svake brisen. Remi skygget for øynene med en velpleid hånd og så noen dykkere stikke hodet opp av vannet i nærheten av en fjerde båt, omtrent hundre meter fra land.

Sam flyttet på seg og strøk fingrene gjennom det brune håret mens han kikket på kvinnen han var gift med. Det lange, rødbrune håret som rammet inn de vakre, rene trekkene, og huden som skinte i solen. Han lot blikket gli nedover den atletiske kroppen hennes og strakte ut en hånd. Hun tok den, smilte og sukket. Etter talløse eventyr jorden rundt på leting etter arkeologiske skatter var de fremdeles uatskillelige, noe som beviste det sterke båndet mellom dem.

«Jeg kunne bli vant til å ligge på denne stranden, Sam,» sa hun og lukket øynene.

«Den er fantastisk, du har rett i det,» medgav han.

«Hvis de bare hadde hatt en Bloomingdale’s her på øya …»

«Eller en anstendig dykkerbutikk.»

«Hver sin smak.» Remi løftet foten og lot en flipp-flopp, designet av Valentino, dingle fra tærne.

De hadde ingen anelse om hva som ventet dem da de ble enige om å fly til Guadalcanal, og ble lettet over å befinne seg i et tropisk paradis bestående av varmt vann og blå himmel.

En høy og hengslete mann i femtiårene dukket opp på landtungen. Ansiktet var blitt rødt av solen, og det satt et par medtatte stålinnfattede briller ytterst på nesen. De slitte fjellstøvlene hans kastet opp en sky av hvit sand for hvert skritt han tok. En gruppe øyboere lå og slappet av i nærheten, og betraktet dykkerne. De lo lavt over en privat spøk. Mannen kastet en lang skygge bortover stranden idet han nærmet seg. Sam kikket opp på nykommeren, og et bredt smil lyste opp det røffe, pene ansiktet hans.

«Nå, Leonid. Hva synes du om alt dette?» spurte Sam.

«Det er helt ulikt alt annet på øya,» sa Leonid med sin svakt russiske aksent. «Det ser mer menneskeskapt ut. Men som jeg sa over telefonen, er det umulig. Det ligger tjuefem meter under vann.»

«Kanskje du har funnet Atlantis?» foreslo Remi og ertet Sams gode gamle venn. «Men da er du omtrent åtte hundre mil ute av kurs, hvis man skal tro de tradisjonelle nedtegnelsene.»

Leonid så bistert på dem, og ansiktsuttrykket hans avslørte ikke noe annet enn hans sedvanlige misnøye med alt og ingenting. Til å være en akademiker fra Moskva som hadde innvilget seg tre sabbatsår, var Leonid Vasyev en ulykkelig mann, og det til tross for at han var kvitt den russiske vinteren og kunne reise kloden rundt på leting etter tapte sivilisasjoner – hans lidenskap – ved hjelp av midler fra Fargo Foundation.

Da Sam og Remi fikk en oppringning fra ham om at det var blitt gjort et funn utenfor Salomonøyene, hadde de ikke nølt med å reise halve kloden rundt for å slutte seg til ham. De hadde landet samme morgen, men kommet for sent til å skaffe seg dykkerutstyr, og nøyd seg med å gå igjennom bakgrunnsmaterialet han hadde samlet sammen mens de nøt strandlivets fred og ro.

To uker tidligere hadde en oppskaket lærer fra Guadalcanal ringt til sin tidligere professor i Australia og fortalt en underlig historie. Mannen og sønnen hennes hadde registrert noen uvanlige avlesninger på sitt nye ekkolodd, og bedt henne om hjelp. Den australske professoren hadde vært altfor opptatt med undervisning til å foreta seg noe, men henviste henne til Leonid, en kollega hun visste hadde fri og var økonomisk uavhengig.

Etter flere langdistanse-diskusjoner hadde den motvillige russeren fløyet til øya for å ta en titt på det læreren beskrev. I løpet av de siste dagene var han blitt mer og mer forvirret over formasjonene dykkerne hans rapporterte om. Fiskerne hadde trodd at ujevnhetene kunne være et vrak fra krigens dager, men de hadde tatt feil. Ekkoloddet, et av de første på denne øya, hadde oppdaget noe uforklarlig – noe som stakk opp fra havbunnen og lot til å være menneskeskapte byggverk.

Det var da Leonid besluttet å tilkalle forsterkninger. Han var akademiker, ikke dypvannsdykker, og han visste at han trengte hjelp. I og med at ekteparet Fargo var både hans velgjørere og venner, bestemte han seg for å henvende seg direkte til dem, og etter et telefonmøte hadde de avtalt å komme til Guadalcanal.

«Undervannskamerasystemet ditt bør finjusteres,» sa Sam og studerte et uklart fotografi som var tatt dagen før. «Og kunne du ikke ha skaffet deg fotopapir? Det ser ut som om noen har sølt vin på en avis.»

«Du skal være glad for at jeg fant et sted som hadde fargeprinter. Guadalcanal er ikke akkurat La Jolla, i tilfelle du ikke har lagt merke til det,» bemerket Leonid tørt. Han betraktet bildet som Sam gransket. «Kom igjen, nå. Hva synes du?»

«Det kan være hva som helst. Vi må vente til jeg får på meg utstyret og kan dykke. Dette kan like godt være en Rorschach-test, med alle detaljene det viser.»

«Kan du se din mors strenge fjes?» spurte Remi troskyldig.

Leonid glodde på dem som om de var insekter i et glass. «Jeg skjønner at den famøse Fargo-humoren ikke har smeltet i varmen. Det er jo en lettelse.»

«Ta det med ro, Leonid. Vi befinner oss i et paradis, og dette ser ut til å være hva vi er ute etter: et mysterium. Vi skal nok komme til bunns i det,» sa Sam. «Men mamma så faktisk litt irritert ut på det siste bildet.» Han kastet et blikk på dykkerne. «Er du sikker på at jeg ikke kan få lånt noe utstyr?»

Leonid ristet på hodet. «Jeg har spurt allerede. De er svært beskyttende når det gjelder sånt. Vi kan reservere noe til i morgen, når vi er tilbake i byen.» På grunn av den begrensede tilgangen til utstyr var mesteparten av øyas dykkerutstyr allerede lovt bort av de lokale dykkerturoperatørene.

«Det går greit,» sa Sam.

«Jeg skal sjekke hva dykkerne har funnet denne gangen,» sa Leonid og tørket pannen med håndbaken.

De så ham traske bortover stranden, ulenkelig som en stork, i kakishorts og langermet hawaiiskjorte. Remi bøyde seg mot Sam. «Hva tror du?»

Sam ristet på hodet. «Jeg aner ikke. Jeg venter med å uttale meg til vi vet mer. Men det er absolutt interessant.»

«Det som forundrer meg, er hvordan noe sånt kan være uoppdaget når det ligger så nærme land.»

Sam kikket seg omkring i den folketomme bukten. «Vel, det virker temmelig forlatt her, eller hva?»

Remi nikket. «Jeg mener at vi ble enige om det for noen minutter siden.» Hun løsnet på det lange håret, og Sam la merke til at hun hadde fått en fin farge allerede. Han så nedover formene hennes og la seg tett inntil henne.

De hørte Leonid rope til de daffe øyboerne, som motstrebende reiste seg og trakk en av lettbåtene inntil land så han kunne gå om bord.

En kortvokst, senesterk mann med avklipte olabukser og en mørkebrun T-skjorte vasset ut til akterenden og klatret om bord. Etter tre energiske forsøk startet påhengsmotoren med et brøl, og de rygget ut i vannet og styrte rett mot dykkerbåten.

Remi kikket bort på stranden, der flere av øyboerne lå og døste i skyggen nær vannkanten, og sukket.

«Du må innrømme at dette stedet er idyllisk. Jeg mener, blå himmel, varmt vann og en deilig bris … Hva mer kan man be om?»

Sam gliste. «En iskald øl?»

«Du er så ensporet, Fargo.»

«Jeg har faktisk andre lyster,» sa Sam.

Remi lo. «Det får vente til i kveld.»

Leonids båt kom tilbake flere minutter senere, og da han gikk i land, var furene i pannen hans dypere enn noensinne. Han glodde olmt etter de tiltaksløse innfødte og kom traskende tilbake til ekteparet. «De har bekreftet at det finnes flere hauger som er dekket av bunnslam og marinevekster. De tror det er byggverk.»

Remi myste mot ham. «Byggverk? Hva slags byggverk?»

«De er ikke sikre, men det ser ut til å være ruiner av bygninger.»

Sam så utover havet, mot noen stormskyer i horisonten. «Rarere og rarere.»

«De må være eldgamle,» sa Leonid og kastet et blikk på båten. «De fordømte innfødte og deres overtro …»

Remi så misbilligende ut. «Hvorfor sier du det?»

«Å, lederen av det lokale dykkerteamet lager vanskeligheter. Han sier at etter dette funnet ønsker han ikke å dykke ned til funnstedet lenger. Han husker at oldefaren hans nevnte noe om at denne bukten var dårlig juju eller noe sånt tøys.» Leonid snøftet og tørket pannen med et skittent bandanna. «Han prøver å få mer penger ut av meg, den skurken. Gamle guder, du liksom!»

«Hva sa du til ham?»

«At dersom han ønsker å få betalt, må han avslutte dagens dykk, og så kommer jeg til å avgjøre om jeg skal hyre ham igjen basert på hva han har klart å finne. Jeg betaler ham allerede langt mer enn det som er vanlig. Det stoppet kjeften på ham.»

Sam gransket russeren. «Hør her, Leonid. Det varmer mitt hjerte at du er så påholden med pengene våre, men disse karene er etter hva jeg har forstått de eneste du har fått tak i, ikke sant? Hvis du ikke benytter deg av dem, hva er plan B?»

«Jeg skal få mine egne folk fløyet inn.»

«Med eget utstyr?» spurte Sam skeptisk.

«Ja da,» sa Leonid, men blikket hans avslørte en usikkerhet.

«Hvis det finnes ruiner der nede, burde vi kanskje forsøke å finne et velutstyrt ekspedisjonsskip. Noe selvgående som kan utforske funnet,» foreslo Remi. «Hvem kjenner vi i denne delen av verden?»

Sam tenkte seg om. «Jeg kan ikke komme på noen. Hva med deg, Leonid?»

Russeren ristet på hodet. «Jeg kan forhøre meg.»

«Vi ringer til Selma. Hun finner nok noen.»

Remi nikket. «Det er synd at det ikke finnes en hendig mobilmast i nærheten.»

Sam smilte. «Det er ikke noe problem. Jeg har tatt med meg en satellitt-telefon,» sa han og rotet rundt i ryggsekken sin. Han fant frem en gammel, men pålitelig Iridium Extreme, slo den på og sjekket klokken. «Hun bør være på plass.»

Leonid skiftet vekten fra den ene foten til den andre og var tydeligvis spent. Sam ruslet ned til vannkanten mens han lyttet til den skurrende summetonen, og Leonid snudde seg mot de innfødte i nærheten. Etter flere sekunder svarte Selma, og Sam hørte den opplagte stemmen hennes i den andre enden.

«Selma! Gjett hvem som ringer?» sa Sam.

«En telefonselger?»

«Veldig morsomt. Hvordan går det i San Diego?»

«Det er ingen forandring etter at dere reiste for et par dager siden. Zoltán har spist nok et digert kjøttstykke, og Lazlo lusker rundt her og driver meg til vanvidd.»

«Det later til at du har hendene fulle. Hør her, vi har funnet noe under forsøksdykkene, og ønsker å få et moderskip hit. Et fartøy med alt nødvendig utstyr. Sonar, dykkerutstyr, magnetometer, og så videre. Tror du at du kan finne et for oss?»

«Selvfølgelig. Det er bare snakk om tid og penger. Når og hvor lenge trenger dere det?»

«Ubegrenset varighet, og vi burde hatt det i går.»

«Et typisk tidsskjema for ferien, med andre ord.»

«Aldri et kjedelig øyeblikk, vet du.»

«Nettopp. Jeg skal ta meg av saken. Det blir nok fra Australia eller New Zealand, vil jeg tro.»

Sam nikket for seg selv. «Det høres fornuftig ut. Og kunne du samtidig se hva du finner om tapte sivilisasjoner i regionen?»

«Selvsagt. Skal jeg sende alt jeg finner til e-posten din?»

«Det ville ha vært flott, Selma. Lykke til med å finne et skip.»

«Hva gjør jeg med budsjettet?»

«Du gjør som du pleier.» Det betydde ingen begrensninger. Fargos fond inneholdt mer penger enn de klarte å bruke, og i tillegg tjente de penger på rettighetene til Sams oppfinnelser, slik at de hadde god mulighet til å betale sine egne ekspedisjoner.

«Jeg ringer når jeg har fått tak i et som er kvalifisert.»

«Den er god, Selma. Takk skal du ha, og klapp bamsen fra oss.» Zoltán var en stor schäferhund som Remi hadde adoptert under et opphold i Ungarn, men den minnet mest av alt om en grizzlybjørn.

«Det høres ut som en god måte å miste noen fingre på, men jeg gjør jo hva som helst for dere,» spøkte Selma. Zoltán tilbad henne og forlot ikke Selmas side når Sam og Remi var utenbys. Hun for sin del så på hunden som det barnet hun aldri fikk, og benyttet enhver anledning til å kjæle med ham og skjemme ham bort.

Sam avsluttet samtalen og undersøkte batteriet. Det var nesten fulladet.

Han gikk tilbake til Remi og dumpet ned ved siden av henne. «Selma har satt i gang jakten,» rapporterte han.

«Bra. Ikke for å fornærme Leonid, men et par tvilsomme våtdrakter og en robåt er antagelig ikke den rette måten å håndtere dette på,» sa Remi.

«Det er sant, men jeg forstår logikken hans. Hvorfor tilkalle kavaleriet før han vet om han har funnet noe? For alt han vet, kan det dreie seg om et nedskutt fly eller et senket landingsfartøy. Du må huske på at Guadalcanal var et svært strategisk punkt under krigen. Det finnes masse skraprester rundt disse øyene.»

Hun nikket. «Noe av det er nok fremdeles eksplosivt, etter alle disse årene.»

«Akkurat som du.»

Remi overhørte ham og kastet et blikk mot dykkerbåten. «Hva tror du det er for noe?»

«Menneskeskapt byggverk på tjuefem meters dyp? Nei, si det.» Han strakte armene over hodet og kikket på Remi. «Det får vi tidsnok vite.»

Remi strøk fingrene gjennom håret og skulle til å svare ham, da stillheten ble brutt av et skrik som fikk blodet til å isne i årene på dem.