Jane Harper

Tørke

Oversatt av Tore Aurstad

Jane Harper

Tørke

Oversatt av Tore Aurstad

Til foreldrene mine, Mike og Helen,

som bestandig leste høyt for meg.

Prolog

Det kunne neppe sies at gården ikke hadde opplevd død tidligere, og spyfluene diskriminerte ingen. For dem var det liten forskjell på et kadaver og et lik.

Fluene var bortskjemte etter en tørr sommer. De søkte mot livløse øyne og klissete sår, mens Kiewarras bønder rettet geværet mot utmagrete husdyr. Mangel på regn innebar mangel på fôr. Og mangel på fôr innebar vanskelige beslutninger i den lille byen som flimret under endeløse dager med brennende, blå himmel.

«Det går over,» sa bøndene da kalenderen viste et nytt år. De gjentok ordene høyt for hverandre som et mantra, og mumlet dem for seg selv som en bønn. Men meteorologene i Melbourne var av en annen oppfatning. Dresskledde og fulle av medfølelse avleverte de en kort melding klokka seks hver kveld. Det kunne bekreftes at det var de verste forholdene på et århundre. Værfenomenet hadde et navn, et navn man aldri syntes å bli enig om uttalen av. El Niño.

Spyfluene var i det minste fornøyd. Men dagens fangst var utenom det vanlige. Mindre og glattere i kjøttet. Ikke for at det spilte noen rolle. Der hvor det betydde noe, var den som de andre. De glassaktige øynene. De fuktige sårene.

Liket i lysningen var det ferskeste. Det tok fluene litt lengre tid å finne de to i våningshuset, selv om inngangsdøra sto på vidt gap og inviterte dem inn. De som bega seg videre forbi den første fangsten i entreen, ble belønnet med enda en, på soverommet denne gangen. Dette liket var mindre, men det var også mindre konkurranse om det.

Fluene, de første på åstedet, svermet tilfreds i varmen mens blodet lå i en pøl på gulvflisene og teppet. Utenfor hang klesvasken fortsatt på tørkestativet, knusktørr og stiv i solskinnet. En sparkesykkel lå forlatt på den hellelagte stien. Bare ett menneskehjerte slo innenfor en radius av en kilometer fra gården.

Derfor var det ingen som reagerte da det langt inne i huset lød barnegråt.

Kapittel én

Selv de som kun satte sine føtter i kirka til jul, skjønte at det hadde kommet flere til begravelsen enn det var ledige plasser. En svart og grå flaskehals var allerede i ferd med å dannes ved inngangen da Aaron Falk kom kjørende i en sky av støv og tørt løv.

Naboene, målbevisste selv om de forsøkte å skjule det, knuffet seg fram i klyngen som presset seg gjennom døra. På den andre siden av veien kretset mediefolkene.

Falk parkerte ved siden av en pickup som hadde sett bedre dager, og slukket motoren. Klimaanlegget knitret og stilnet, og det ble straks varmere i kupeen. Han unnet seg å bli sittende og ta et overblikk over mengden, til tross for at han var sent ute. Han hadde tatt turen helt fra Melbourne, halt ut en fem timers kjøretur til over seks. Først da han var trygg på at det ikke var noen kjente fjes i sikte, steg han ut av bilen.

Ettermiddagsvarmen pakket seg rundt ham som et teppe. Han rev opp bakdøra for å hente jakka og brente seg på hånden. Etter å ha nølt aldri så lite, grep han hatten fra setet. Den var bredbremmet og av stivt, brunt lerretsstoff, så den sto dårlig til begravelsesdressen. Men med en hud som var blå som skummet melk den ene halvdelen av året og full av kreftliknende fregner den andre, tok Falk heller sjansen på en klesblunder.

Han hadde vært lys fra fødselen av, med kort, hvitblondt hår og usynlige øyevipper, så han hadde mange ganger i løpet av sine trettiseks leveår opplevd at den australske sola prøvde å si ham noe. Et budskap det var lettere å ignorere i skyggen av Melbournes høye skyskrapere enn i Kiewarra, der skygge var et flyktig gode.

Falk kastet et blikk på veien som førte ut av byen igjen, og deretter på klokka. Begravelsen, minnestunden, én overnatting, og så skulle han fordufte. Atten timer, hadde han beregnet. Ikke noe mer. Mens han holdt fast ved den tanken, skrittet han mot mengden med en hånd på hatten da et plutselig hett vindkast fikk hattebremmene til å flagre.

Innvendig var kirkerommet enda mindre enn han husket. Skulder mot skulder med fremmede lot Falk seg føre lenger inn i menigheten. Han fikk øye på en ledig plass borte ved veggen og smatt inn, kjempet seg til et sete ved siden av en bonde med bomullsskjorta stramt over buken. Mannen nikket kort til ham og vendte blikket framover igjen. Falk så at skjorteermene var krøllete ved albuene, der de inntil nylig hadde vært brettet opp.

Falk tok av seg hatten og viftet diskré med den foran ansiktet. Han klarte ikke å la være å se seg rundt. Ansikter som først hadde virket ukjente, kom skarpere i fokus, og han følte en uforklarlig strøm av forbauselse da han rundt omkring i forsamlingen fikk se at enkelte hadde fått kråketær ved øynene, sølvstriper i håret eller noen ekstra kilo rundt midjen.

En eldre mann to rader bak fanget Falks oppmerksomhet med et nikk, og de utvekslet et bedrøvet, gjenkjennende smil. Hva var det han het igjen? Falk prøvde å komme på det. Det var umulig å konsentrere seg. Mannen hadde vært lærer. Falk klarte så vidt å forestille seg ham framfor klassen, der han tappert prøvde å formidle geografi eller tresløyd eller noe annet til likegyldige tenåringer, men minnet glapp stadig unna.

Mannen nikket mot benken der han satt, og signaliserte at det var en ledig plass, men Falk ristet høflig på hodet og vendte seg framover igjen. Selv på en god dag unngikk han småprat, og dette var utvilsomt en million skrekkelige kilometer unna en god dag.

Herregud, så liten den midterste kista var. Og det ble bare verre av at den sto mellom de to store. Om det var mulig. Småunger med håret kjemmet inntil skallen pekte på den: Se, pappa! Den kassa der har fotballfarger. De som var gamle nok til å vite hva som lå i den, stirret i forferdet stillhet mens de fiklet med skoleuniformen eller smøg seg litt nærmere moren.

Over de tre kistene stirret en familie på fire ned fra et forstørret fotografi. De ubevegelige smilene var altfor store og kornete. Falk kjente igjen bildet fra nyhetene. Det var blitt mye brukt.

Under sto navnene på de døde i stedegne blomster. Luke. Karen. Billy.

Falk så på bildet av Luke. Det tykke, svarte håret hadde et lite anstrøk av grått, men han holdt seg allikevel bedre enn de fleste menn på feil side av trettifem. Ansiktet så eldre ut enn Falk husket, men så var det da også nesten fem år siden sist. Det selvsikre smilet var som før, og det samme var det litt underfundige blikket. Fremdeles den samme, var de ordene som slo ham. Men tre kister fortalte en annen historie.

«En forbanna tragedie.» Bonden ved siden av Falk snakket ut i tomme lufta. Han satt med armene i kors og nevene presset stramt inn i armhulene.

«Det har du rett i,» sa Falk.

«Kjente du dem godt?»

«Egentlig ikke. Bare Luke –.» Et svimlende øyeblikk klarte ikke Falk å finne noe ord for å beskrive mannen i den største kista. Han famlet mentalt, men greide bare å finne klisjéfylte tabloiduttrykk.

«Faren,» ble det til slutt. «Vi var barndomsvenner.»

«Ja. Jeg vet hvem Luke Hadler var.»

«Det tror jeg vel alle gjør nå.»

«Bor du fremdeles på disse kanter, kanskje?» Gårdbrukeren vred litt på den store kroppen og tok for første gang Falk i øyesyn.

«Nei. Det er lenge siden nå.»

«Skjønner. Men det er liksom noe kjent ved deg.» Gårdbrukeren rynket pannen og prøvde å plassere ham. «Hold an, du er ikke en av de forbaska tv-journalistene, er du vel?»

«Nei. Fra politiet. I Melbourne.»

«Sier du det? Da burde du ha etterforsket de helvetes myndighetene, som har latt alt bære så galt av sted.» Mannen nikket mot der den avdøde Luke lå sammen med liket av kona og den seks år gamle sønnen. «Her strever vi med å brødfø hele landet, vi har det verste været på hundre år, og så kommer de med en masse piss om å droppe subsidiene. På en måte kan man nesten ikke bebreide den stakkars jævelen. Det er fa–.»

Han stanset. Så seg om i kirkerommet. «Det er en forbanna skandale, det er det det er.»

Falk sa ingenting mens de begge grunnet på hvor udugelige myndighetene i Canberra var. De mulige forklaringene på familien Hadlers død var blitt smurt ut over avissidene lenge og vel.

«Driver du og etterforsker dette, da?» Mannen nikket mot kistene.

«Nei, jeg er her bare som en venn,» sa Falk. «Jeg vet ikke om det er noe mer å etterforske, egentlig.»

Som alle andre visste han bare det han hadde hørt i nyhetene. Men det var en ukomplisert sak, ifølge reportasjene. Haglgeværet hadde tilhørt Luke. Det var det samme som senere var blitt funnet stukket inn i det som var igjen av munnen hans.

«Nei, det er vel ikke det,» sa gårdbrukeren. «Jeg bare tenkte siden han var kameraten din og sånn.»

«Jeg er uansett ikke den slags politi. Jeg arbeider for det føderale politiet. I økokrimenheten.»

«Sier meg null og niks, kamerat.»

«Det betyr bare at jeg går etter pengene. Etter alt som slutter med noen nuller som ikke er der de skulle ha vært. Hvitvasking, underslag, den slags.»

Mannen mumlet et svar som Falk ikke oppfattet. Blikket hans hadde glidd fra de tre kistene til de nærmeste pårørende på første rad. Plassene som var reservert familien. Så de kunne sitte foran alle sine venner og naboer, som i sin tur kunne stirre på bakhodene deres og prise seg lykkelig over at det ikke var de selv som satt der.

Det var tjue år siden sist, men Falk kjente straks igjen Lukes far. Gerry Hadler var grå i ansiktet. Øynene syntes å ha sunket inn i hodet på ham. Han satt pent på plassen sin på forreste benk, men han hadde snudd på hodet. Han ignorerte kona, som satt og gråt ved siden av ham, og de tre kistene med levningene etter sønnen, svigerdatteren og barnebarnet. I stedet stirret han rett på Falk.

Et sted lenger bak lød noen toner fra høyttalerne. Seremonien skulle til å begynne. Gerry skakket på hodet i et ørlite nikk, og Falk stakk ubevisst hånden i lomma. Han kjente på brevet som hadde havnet på skrivebordet hans for to dager siden. Fra Gerry Hadler, sju ord skrevet med keitete håndskrift:

Luke løy. Du løy. Kom til begravelsen.

Det var Falk som vendte blikket bort først.

Fotografiene var vonde å se på. De lyste opp på en skjerm forrest i kirka i en ubarmhjertig montasje. En knapt ti år gammel Luke som feiret en seier på fotballbanen, en ung Karen som satt på en ponni som hoppet over et gjerde. Det var noe grotesk ved de stivnete smilene, og Falk merket seg at han ikke var den eneste som måtte se en annen vei.

Et nytt bilde kom opp, og Falk skvatt da han fikk øye på seg selv. Et uklart bilde av hans eget elleve år gamle ansikt stirret rett på ham. Han og Luke sto side om side, i bar overkropp og med åpen munn, mens de viste fram en liten fisk i et snøre. De så glade ut. Falk prøvde å huske når bildet var tatt, men uten hell.

Lysbildeframvisningen fortsatte. Bilder av Luke, deretter av Karen, begge smilende som om de aldri skulle gjøre annet, og så var Falk der igjen. Denne gangen kjente han lungene trekke seg sammen. Den lave mumlingen som bølget gjennom forsamlingen, røpte at han ikke var den eneste som ble rystet av synet.

En yngre versjon av ham selv sto sammen med Luke, begge hengslete nå, med kviser i ansiktet. De smilte fortsatt, men denne gangen i en gruppe på fire. Luke hadde lagt armen rundt det slanke tenåringslivet til en lyshåret jente. Falks hånd svevet mer forsiktig over skulderen på en annen jente med langt, svart hår og mørkere øyne.

Falk kunne ikke fatte at dette fotografiet ble vist. Han kastet et blikk på Gerry Hadler, som stirret rett fram med stram kjeve. Falk merket at gårdbrukeren ved siden av vred på seg og bevisst trakk seg et halvt skritt unna. Det hadde visst endelig gått opp et lys for ham, tenkte Falk.

Han tvang seg til å se på bildet igjen. På de fire. På jenta ved siden av ham. Han stirret på øynene hennes til de forsvant fra lerretet. Falk husket den gangen bildet ble tatt. En ettermiddag mot slutten av en lang sommer. Det hadde vært en fin dag. Og det var et av de siste fotografiene av de fire sammen. To måneder senere var den mørkøyde jenta død.

Luke løy. Du løy.

Falk stirret i gulvet i et helt minutt. Da han så opp igjen, hadde tiden gått videre, og Luke og Karen smilte, stivt og formelt, på bryllupsdagen sin. Falk var blitt bedt. Han prøvde å huske hvilken unnskyldning han hadde brukt for ikke å komme. Arbeid, nesten helt sikkert.

De første bildene av Billy ble vist. Først en rødfjeset baby, deretter en småtass med en komplett manke av rødt hår. Han liknet allerede litt på faren. Stående i kortbukse ved et juletre. Familien kledd ut som tre monstre, med ansiktssminke som sprakk opp der de sto og smilte. Det ble spolt fram noen år, og en eldre Karen holdt et annet nyfødt barn mot brystet.

Charlotte. Den heldige. Hun som slapp å få navnet sitt skrevet med blomster. Som på signal begynte Charlotte, tretten måneder gammel nå, å hyle i bestemorens fang på forreste rad. Barb Hadler klemte jenta tettere inntil brystet med den ene armen, som ristet i en nervøs rytme. Med den andre hånden presset hun et lommetørkle mot ansiktet.

Falk, som ikke visste stort om småbarn, var usikker på om Charlotte hadde kjent igjen moren på lerretet. Eller kanskje hun bare var fly forbannet over å bli inkludert i minnestunden når hun så absolutt var i live. Hun hadde vent seg til det, innså han. Hun hadde ikke noe valg. Det fantes ikke mange gjemmesteder for en unge forutbestemt til å vokse opp med merkelappen «eneste overlevende».

De siste musikktonene svant hen, og de avsluttende fotografiene lyste opp til en ubehagelig taushet. Det oppsto en følelse av kollektiv lettelse da lyset ble tent igjen. Mens en overvektig prest kjempet seg de to trinnene opp til prekestolen, stirret Falk igjen på de skrekkelige kistene. Han tenkte på den mørkøyde jenta og en løgn som var blitt smidd og avtalt for tjue år siden, mens redsel og tenåringshormoner strømte gjennom årene.

Luke løy. Du løy.

Hvor kort hadde veien vært fra den beslutningen til dette øyeblikket? Spørsmålet sved som et sår.

Da en eldre dame i forsamlingen speidet bakover, dvelte blikket ved Falk. Han kjente henne ikke, men hun sendte ham automatisk et kort, gjenkjennende nikk. Falk så bort. Da han kikket tilbake, glante hun fortsatt. Plutselig rynket hun øyebrynene og vendte seg mot den eldre damen ved siden av. Falk trengte ikke å kunne lese på leppene for å vite hva hun hvisket.

Falk-gutten er her.

Den andre damens øyne smatt tilbake til ansiktet hans og deretter straks bort. Med et lite nikk bekreftet hun venninnens mistanke. Hun lente seg til siden og hvisket noe til damen på motsatt side. Noe tungt og illevarslende la seg i Falks bryst. Han så på klokka. Sytten timer. Så skulle han fordufte. På ny. Takk og pris.

Kapittel to

«Aaron Falk, nå våger du for helsike ikke å dra.»

Falk sto ved bilen og kjempet mot trangen til å sette seg inn og bare kjøre sin vei. De fleste i begravelsesfølget hadde allerede lagt ut på den korte spaserturen til sammenkomsten etterpå. Falk snudde seg mot stemmen, og så, mot sin vilje, brøt han ut i et smil.

«Gretchen,» sa han idet hun trakk ham inntil seg og klemte ham mens hun presset pannen mot skulderen hans. Han hvilte haken mot det lyse håret hennes, og slik ble de stående en lang stund og vugge fram og tilbake.

«Herregud, så glad jeg er for å se deg her.» Stemmen hennes ble dempet av skjorta hans.

«Hvordan går det med deg?» spurte han da omfavnelsen var over. Gretchen Schoner trakk på skuldrene, tok av seg de billige solbrillene og avslørte et par røde øyne.

«Ikke så bra. Dårlig, egentlig. Du da?»

«Samme her.»

«Du ser i alle fall ut som før.» Hun klarte å presse fram et usikkert smil. «Du satser fremdeles på albinolooken, ser jeg.»

«Du har heller ikke forandret deg stort.»

Hun snøftet kort til svar, men smilet ble bredere. «I løpet av tjue år? Gi deg nå.»

Det var ikke bare smiger. Gretchen var fortsatt lett å kjenne igjen fra gruppefotografiet med de fire som var blitt vist under gudstjenesten.

Luke hadde lagt armen rundt en overkropp som kanskje var litt tykkere nå, og den blonde hårfargen hadde nok fått litt hjelp av en flaske, men de blå øynene og de høye kinnbeina var uforfalsket Gretchen. Den formelle buksa og blusen satt en anelse strammere enn vanlig i en begravelse, og hun virket ikke helt til pass med antrekket. Falk lurte på om hun hadde lånt det, eller om det bare ble lite brukt.

Gretchen betraktet ham like granskende, og da blikkene deres møttes, lo hun. Hun så straks muntrere og yngre ut.

«Bli med, da.» Hun grep underarmen hans og klemte den. «Tilstelningen er i samfunnshuset. Vi kan slå følge.»

Da de bega seg av sted bortover veien, ropte hun til en liten gutt som drev og pirket i noe med en kjepp. Han så opp og oppga motvillig det han holdt på med. Gretchen strakte fram hånden, men gutten ristet på hodet og trasket i forveien mens han svingte med kjeppen som et sverd.

«Sønnen min, Lachie,» sa Gretchen og sendte Falk et sideblikk.

«Akkurat. Ja.» Det tok et øyeblikk for Falk å skjønne at den gamle barndomsvenninnen var blitt mor nå. «Jeg hørte at du fikk en baby.»

«Hørte av hvem? Luke?»

«Det må det vel ha vært,» sa Falk. «Men det er en stund siden nå. Åpenbart. Hvor gammel er han?»

«Bare fem, men allerede sjefen på lekeplassen.»

De fulgte med mens Lachie angrep usynlige motstandere med det provisoriske sverdet sitt. Han hadde øyne som satt et stykke fra hverandre, og krøllete hår med samme farge som jord, men det var lite å se av Gretchen i guttens skarpe trekk. Falk anstrengte seg for å huske om Luke hadde sagt noe om at hun hadde vært i et forhold, eller hvem guttens far var. Han trodde ikke det. Han ville gjerne tro at han ville ha husket det. Falk gløttet ned på Gretchens venstre hånd. Ingen ring, men det betydde jo ikke stort i disse dager.

«Hvordan er familielivet?» sa han til slutt, fisket.

«Greit nok. Det kan være et strev å holde styr på Lachie iblant.» Det siste sa hun med dempet stemme. «Og det er bare oss to. Men han er en god gutt. Og vi klarer oss jo. Foreløpig, i hvert fall.»

«Har foreldrene dine fortsatt gården?»

Hun ristet på hodet. «Herregud, nei. De pensjonerte seg og solgte den for en åtte års tid siden. Flyttet til Sydney og kjøpte en liten leilighet tre gater unna søsteren min og ungene hennes.» Et skuldertrekk. «De trives, påstår de. Med bylivet. Pappa har visstnok begynt med pilates.»

Falk måtte bare smile ved tanken på at den høylytte Mr. Schoner skulle konsentrere seg om sin indre kjerne og pusteøvelser.

«Du ble ikke fristet til å slå følge?» sa han.

Hun sukket humørløst og gjorde en håndbevegelse mot de uttørkete trærne langs veien. «Og dra fra dette? Nei, jeg har bodd her for lenge, har det i blodet. Du vet hvordan det er.» Hun avsluttet setningen fort og kikket til siden. «Eller kanskje ikke.»

Falk avfeide bemerkningen med en håndbevegelse. «Hva holder du på med for tida?»

«Gårdsdrift, så klart. Prøver i hvert fall. Jeg kjøpte Kellerman-gården for et par år siden. Sauer.»

«Jaså?» Han var imponert. Det var en ettertraktet eiendom. I alle fall hadde den vært det da han var yngre.

«Og du?» sa hun. «Jeg hørte at du begynte i politiet?»

«Jo da. Det stemmer. Det føderale. Er fortsatt der.» De gikk videre i stillhet en stund. Den frenetiske fuglesangen var akkurat som han husket. Lenger framme syntes deltakerne i begravelsesfølget som flekker mot den støvete veien.

«Hvordan står det til her omkring?» spurte han.

«Elendig.» Ordet var en hel setning i seg selv. Gretchen banket fingeren mot leppene med en gammel røykers rastløse energi. «Gudene skal vite at det var ille nok fra før. Alle uroer seg for pengevansker og tørke. Og så skjedde dette med Luke og familien hans, og det er så fælt, Aaron. Så fælt. Du kan føle det. Vi går rundt som zombier, alle sammen. Aner ikke hva vi skal gjøre, hva vi skal si. Skuler på hverandre. Prøver å finne ut hvem som blir den neste det klikker for.»

«Herregud.»

«Ja. Det er helt ufattelig.»

«Holdt du og Luke fortsatt kontakten?» spurte Falk nysgjerrig.

Gretchen nølte. Munnen hennes ble til en usynlig strek. «Nei. Ikke på årevis. Ikke som den gangen da det var oss fire.»

Falk tenkte på det fotografiet. Luke, Gretchen, ham selv. Og Ellie Deacon, med det lange, svarte håret. De hadde stått hverandre så nær. Som bare tenåringer kan gjøre, når man tror at kameratene er sjelevenner, og at båndene vil vare evig.

Luke løy. Du løy.

«Du holdt tydeligvis kontakten med ham?» sa Gretchen.

«Til og fra.» Det var i alle fall sant. «Vi møttes iblant over en øl når han var i Melbourne, den slags.» Falk tidde litt. «Men det er noen år siden sist. Det blir travelt, ikke sant? Han hadde familien. Jeg har hatt mye på jobben.»

«Det er greit, du trenger ikke å unnskylde deg. Vi har dårlig samvittighet, alle sammen.»

I samfunnshuset var det fullt opp. Falk nølte på trappa, men Gretchen dro ham i armen.

«Kom igjen, det går bra. De fleste her husker deg sikkert ikke engang.»

«Det er nok mange som gjør det. Særlig etter at de viste det fotografiet i begravelsen.»

Gretchen skar en grimase. «Ja, jeg la merke til det. Jeg skvatt, jeg også. Men du, folk har annet enn deg å bekymre seg for i dag. Bare ligg lavt. Vi går ut bak.»

Uten å vente på svar grep hun Falks erme med den ene hånden og sønnen med den andre og førte dem inn, smøg dem gjennom mengden. Det var kvelende tett der inne. Klimaanlegget gikk for fullt, men måtte gi tapt overfor alle de frammøtte som søkte ly for sola innendørs. De sto i grupper og snakket alvorlig sammen mens de balanserte plastkopper og tallerkener med sjokoladekake.

Gretchen bega seg bort til det franske vinduet, der en kollektiv klaustrofobi hadde tvunget etternølerne ut på den triste lekeplassen. De fant en flekk med skygge borte ved gjerdet, og Lachie løp av sted for å prøve seg på den glohete metallsklia.

«Du behøver ikke å stå her sammen med meg hvis det ødelegger ditt gode navn og rykte,» sa Falk og vippet hatten enda litt framover for å skjule ansiktet.

«Å, kutt ut! Dessuten klarer jeg det helt fint på egen hånd.»

Falk lot blikket sveipe over lekeplassen og fikk øye på et eldre par han trodde kanskje hadde vært venner med faren. De småpratet med en ung politibetjent som svettet i ettermiddagssola, iført full uniform og støvler. Det glinset i pannen hans der han sto og nikket høflig.

«Du,» sa Falk. «Er det Barberis’ etterfølger der borte?»

Gretchen fulgte blikket hans. «Jepp. Du hørte om Barberis?»

«Så klart. Trist. Husker du hvordan han skremte livet av oss alle med redselshistorier om unger som hadde tuklet med gårdsredskaper?»

«Jøss da. Det hjerteinfarktet gikk han bare og ventet på i tjue år.»

«Men dog. Det er ordentlig trist.» Falk mente det. «Men hvem er denne nye fyren, da?»

«Stasjonssjef Raco, og hvis det ser ut som han har havnet på dypt vann, er det fordi han har det.»

«Ikke noe flink? Det ser da ut til at han takler forsamlingen bra.»

«Jeg vet ikke, egentlig. Han hadde bare vært her i sånn cirka fem minutter da alt dette skjedde.»

«Pokker til situasjon å havne i de første fem minuttene.»

Gretchens svar ble avbrutt av bevegelse borte ved det franske vinduet. Folk trakk seg ærbødig unna da Barb og Gerry Hadler ankom, blunkende i solskinnet. De knuget hverandres hender hardt, der de gikk rundt blant de frammøtte. Noen få ord, en klem, et tappert nikk, gå videre.

«Hvor lenge er det siden du snakket med dem?» hvisket Gretchen.

«Tjue år, inntil i forrige uke,» sa Falk. Han ventet. Gerry befant seg fortsatt på motsatt side av lekeplassen da han fikk øye på dem. Han trakk seg unna en fyldig dame midt i en klem og lot henne stå igjen og omfavne løse lufta.

Kom til begravelsen.

Falk var der, slik han hadde fått beskjed om. Nå fulgte han Lukes far med blikket mens han nærmet seg.

Gretchen tok affære først og avskar Gerry med en klem. Blikket hans møtte Falks over skulderen hennes; pupillene var store og blanke. Falk lurte på om ikke et eller annet medikament hjalp ham gjennom begravelsen. Da Gerry slapp løs, strakte han fram armen og omsluttet Falks hånd i et varmt, hardt grep.

«Du kom altså,» sa han tonløst mens Gretchen ble stående ved siden av dem.

«Det gjorde jeg,» sa Falk. «Jeg fikk brevet ditt.»

Gerry holdt blikket hans.

«Akkurat. Vel, jeg syntes det var viktig at du kom. For Lukes skyld. Men jeg var ikke sikker på om du ville dukke opp, kamerat.» Den siste setningen hang tungt i lufta.

«Jo, absolutt, Gerry.» Falk nikket. «Viktig å være her.»

Gerrys tvil hadde ikke vært ubegrunnet. For en uke siden hadde Falk sittet ved skrivebordet sitt i Melbourne og stirret tomt på et avisfoto av Luke da telefonen ringte. Med en stotrende stemme Falk ikke hadde hørt på tjue år, hadde Gerry gitt ham detaljene om begravelsen. «Vi ses der,» hadde han avsluttet, og det lød ikke som noe spørsmål. Falk hadde unngått Lukes kornete blikk mens han mumlet noe om arbeidsforpliktelser. Egentlig hadde han ennå ikke bestemt seg. To dager senere kom brevet. Gerry måtte ha postet det rett etter at de hadde avsluttet telefonsamtalen.

Du løy. Kom til begravelsen.

Falk hadde ikke sovet godt den natta.

Nå så begge utilpass på Gretchen. Hun stirret ut i det fjerne mens sønnen klatret ustøtt i et lekeapparat.

«Du overnatter her i byen,» sa Gerry. Ikke noe spørsmålstegn nå heller, la Falk merke til.

«Over puben.»

Et hyl hørtes fra lekeplassen, og Gretchen utstøtte en frustrert lyd.

«Faen. Det bare måtte skje. Unnskyld meg.» Hun skyndte seg av sted. Gerry grep Falks albue og geleidet ham bort fra de andre i begravelsesfølget. Han skalv på hånden.

«Vi er nødt til å snakke sammen. Før hun kommer tilbake.»

Falk dro til seg armen i en liten, kontrollert bevegelse, bevisst mengden bak dem. Usikker på hvem som var der, hvem som fulgte med.

«Herregud, Gerry, hva er det du vil?» Han tvang seg til å stå på en forhåpentlig noenlunde avslappet måte. «Hvis dette skal forestille en slags utpressing, kan jeg si med det samme at det bare er å glemme det.»

«Hva? Jøsses, Aaron. Nei. Ingenting sånt.» Gerry så oppriktig sjokkert ut. «Hvis jeg ville lage problemer, ville jeg vel ha gjort det for mange år siden? Jeg var bare glad til for å la det ligge. Herregud, jeg skulle så inderlig gjerne ha latt det ligge. Men jeg kan ikke det nå, kan jeg vel? Etter dette? Nå som både Karen og Billy er døde, og han var ikke sju år gammel engang.» Gerrys stemme brast. «Du, jeg er lei for det brevet, men jeg måtte få deg hit. Jeg må få vite det.»

«Få vite hva da?»

Gerrys øyne så nesten svarte ut i det klare solskinnet.

«Om Luke hadde drept før.»

Falk var taus. Han spurte ikke om hva Gerry mente.

«Vet du –.» Gerry avbrøt seg selv da en geskjeftig dame kom vraltende bort for å opplyse om at presten ville snakke med ham. Med det samme, om mulig.

«Herregud, for et helvetes rot,» glefset Gerry, og damen kremtet og la ansiktet i lidende folder. Han vendte seg mot Falk igjen. «Jeg får vel gå. Jeg lar høre fra meg.» Han trykte Falks hånd, holdt den lenger enn nødvendig.

Falk nikket. Han forsto. Gerry så sammensunket og liten ut der han tuslet etter damen. Gretchen kom bort til Falk igjen etter å ha trøstet sønnen. De sto tett inntil hverandre og så Gerry vandre av sted.

«Det går visst skikkelig dårlig med ham,» sa hun dempet. «Jeg hørte at han skrek til Craig Hornby i butikken i går og beskyldte ham for å spøke med det som hadde hendt, eller noe. Tror nok ikke det. Craig og han har vært venner i femti år.»

Falk kunne ikke forestille seg at noen, aller minst den stoiske Craig Hornby, ville si noe på fleip om de tre skrekkelige kistene.

«Kom det overhodet ikke noe forvarsel fra Luke?» Han klarte ikke å la være å spørre.

«Som hva da?» En flue landet på Gretchens leppe, og hun viftet den irritert bort. «At han gikk rundt i hovedgata og viftet med et gevær og truet med å kverke familien sin?»

«Herregud, Gretch, jeg bare lurte. Jeg tenkte på depresjon eller noe.»

«Beklager. Det skyldes heten. Alt blir bare enda verre.» Hun holdt inne litt. «Du, det er knapt noen i Kiewarra som ikke er helt på bristepunktet. Men ærlig talt, det virket ikke som om Luke strevde noe mer enn noen andre. I alle fall ikke som noen innrømmer å ha lagt merke til.»

Gretchen stirret framfor seg med et dystert tusenmetersblikk.

«Men det er vanskelig å vite,» sa hun etter en stund. «Alle er så sinte. Men de er ikke bare sinte på Luke, egentlig. De folkene som snakker høyest, hater ham visst ikke for det han har gjort. Det er så rart. Nesten som om de er misunnelige eller noe.»

«På hva?»

«På det at han gjorde det de ikke får seg til, tror jeg. For nå er han ferdig med alt sammen, ikke sant? Mens vi andre sitter fast her og råtner, trenger ikke han lenger å bekymre seg for avlinger eller forfalte regninger eller når neste regnskyll kommer.»

«En desperat utvei,» sa Falk. «Å ta med seg familien i døden. Hvordan takler Karens slekt det?»

«Hun hadde egentlig ikke noen, etter hva jeg har hørt. Møtte du henne noen gang?»

Falk ristet på hodet.

«Enebarn,» sa Gretchen. «Foreldrene gikk bort da hun var i tenårene. Hun flyttet hit for å bo hos en tante, som døde for noen år siden. Karen var praktisk talt en Hadler.»

«Var dere to venner?»

«Ikke egentlig. Jeg –.»

Klirringen fra en gaffel mot et vinglass kimte ut fra det franske vinduet. Langsomt senket stillheten seg, og alle vendte seg mot Gerry og Barb Hadler, som sto hånd i hånd. De virket veldig ensomme midt i menneskemengden.

Det var bare de to igjen nå, innså Falk. De hadde også hatt en datter en gang, om enn kortvarig. Hun var dødfødt. Det skjedde da Luke var tre. Hvis de hadde forsøkt å få flere barn etter det, hadde de ikke lyktes. I stedet hadde de konsentrert all energi om den robuste sønnen som fortsatt levde.

Barb kremtet, og blikket hennes pilte fram og tilbake over forsamlingen.

«Vi ville bare takke alle sammen for oppmøtet. Luke var en god mann.»

Ordene kom for fort og for høyt, og hun presset leppene sammen som for å hindre flere i å komme ut. Stillheten varte og rakk inntil det ble pinlig, og så enda litt til. Gerry stirret taust på en flekk på bakken framfor seg. Barb tvang seg til å åpne munnen og trekke inn en munnfull luft.

«Og Karen og Billy var så skjønne. Det som skjedde, har vært» – hun svelget – «så grusomt. Men jeg håper at dere med tid og stunder kan huske Luke som han var. Før dette. En venn av mange av dere. En god nabo, pliktoppfyllende. Og han var så glad i familien sin.»

«Ja, helt til han slaktet hele hurven.»

Ordene som kom fra bakerst i forsamlingen, hørtes ikke så godt, men Falk var ikke den eneste som bråsnudde seg for å se. Alle stirret på den som hadde snakket, en storvokst mann i midten av førtiårene som alderen hadde fart stygt med. Der han sto med korslagte armer, strammet T-skjorta over de kjøttfulle overarmene som besto av mer fett enn muskler. Ansiktet var rødmusset med et pistrete skjegg og en bølles trassige oppsyn. Han skulte på hver og en som hadde snudd seg for å irettesette ham, inntil de vendte blikket bort i tur og orden. Det virket ikke som om Barb og Gerry hadde oppfattet hva som ble sagt. Det var da noe, tenkte Falk.

«Hvem er brølapen?» hvisket han, og Gretchen så forbauset på ham.

«Kjenner du ham ikke igjen? Det er Grant Dow.»

«Du tuller.» Falk kjente nakkehårene reise seg og snudde seg bort. Han husket en tjuefemåring med stramme muskler som piggtråd. Denne karen lot til å ha hatt to strevsomme tiår siden da. «Han ser så annerledes ut.»

«Fremdeles en førsteklasses kødd. Slapp av. Jeg tror ikke han har sett deg. I så fall ville du nok ha merket det.»

Falk nikket, men fortsatte å stå vendt en annen vei. Barb begynte å gråte, noe forsamlingen tolket som at talen var over, og folk trakk seg automatisk nærmere eller bort fra henne, avhengig av sinnelag. Falk og Gretchen ble stående. Gretchens sønn kom løpende og presset ansiktet mot morens buksebein. Med litt strev løftet hun ham opp på hoften, og han hvilte hodet mot skulderen hennes og gjespet.

«På tide å få han her hjem, tenker jeg,» sa hun. «Når drar du tilbake til Melbourne?»

Falk kikket på klokka. Femten timer.

«I morgen,» sa han høyt.

Gretchen nikket og så opp på ham. Deretter bøyde hun seg fram og la den ledige armen rundt ryggen hans og trakk ham nærmere. Falk kjente solvarmen i ryggen og kroppsvarmen hennes mot kroppen.

«Det var godt å se deg igjen, Aaron.» De blå øynene vandret over ansiktet hans som om hun forsøkte å legge seg det på minne, og hun smilte litt bedrøvet. «Kanskje vi ses igjen om tjue år.»

Hun gikk, og han fulgte henne med blikket til han ikke kunne se henne lenger.