Emeran Mayer

HJERNEN & TARMEN

| | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | |

Om kroppens skjulte samtale

Oversatt av

Mette-Cathrine Jahr

Emeran Mayer

HJERNEN & TARMEN

| | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | |

Om kroppens skjulte samtale

Oversatt av

Mette-Cathrine Jahr

Denne boken inneholder råd og informasjon om hvordan du tar vare på helsen. Den er ikke ment å erstatte råd fra fastlegen eller annet helsefaglig personell, men bør brukes som et supplement. Hvis du vet – eller har mistanke om – at du har et helseproblem, bør du snakke med fastlegen din før du setter i gang med medisinske programmer eller behandlinger. Vi har gjort hva vi kan for at informasjonen i denne boken skal være korrekt på utgivelsestidspunktet. Forlaget og forfatteren fraskriver seg ethvert erstatningsansvar for medisinske problemer som måtte oppstå som følge av å anvende metodene som blir foreslått i denne boken. Navn og karakteristiske kjennetegn på pasienter som er nevnt i boken, er endret av hensyn til personvernet.

Til Minou og Dylan

for at de alltid har oppmuntret meg

til å lytte til magefølelsen.

Til min mentor, John H. Walsh,

som vekket interessen min for kommunikasjonen

mellom tarmen og hjernen.

INNHOLD

Del 1

Kroppen vår, den intelligente superdatamaskinen

Kapittel   1Forbindelsen mellom hjernen og kroppen er reell

Kapittel   2Hvordan hjernen kommuniserer med tarmen

Kapittel   3Hvordan tarmen din snakker til hjernen

Kapittel   4Bakteriespråket: En nøkkelkomponent i dialogen mellom tarmen og hjernen

Del 2

Intuisjon og magefølelse

Kapittel   5Usunne minner: Hvordan tidlige livserfaringer påvirker dialogen mellom tarmen og hjernen

Kapittel   6En ny forståelse av følelser

Kapittel   7Forstå hvordan vi tar intuitive beslutninger

Del 3

Hvordan optimalisere hjerne–tarm-helsen

Kapittel   8Matens rolle: Hva vi kan lære av jegere og samlere

Kapittel   9Det nordamerikanske kostholdets stormangrep: Hva evolusjonen ikke forutså

Kapittel 10Den enkle veien til velvære og optimal helse

Takk

Litteratur

Register

Om forfatteren

DEL 1

| | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | |

KROPPEN VÅR, DEN INTELLIGENTE SUPERDATAMASKINEN

KAPITTEL 1

Forbindelsen mellom hjernen og kroppen er reell

| | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | |

Da jeg begynte på medisinstudiet i 1970, betraktet legene menneskekroppen som en komplisert maskin med et gitt antall selvstendige deler. Denne maskinen fungerte gjennomsnittlig i 75 år, så fremt du tok vare på den og ga den riktig drivstoff. På samme måte som en kvalitetsbil fungerte den bra så lenge den ikke var utsatt for noen større ulykker, og så lenge ingen deler brakk eller ble ugjenkallelig ødelagt. Alt man var forventet å gjøre for å forebygge uforutsette problemer, var å sørge for noen rutinemessige kontroller i årenes løp.

Men i løpet av de siste 40–50 årene har noe gått helt galt med helsen vår, og det ser ikke lenger ut til at den gamle modellen kan gi noen forklaring eller løsning på hvordan vi kan fikse problemene. Det som skjer, kan ikke lenger forstås som at ett enkelt organ eller gen ikke fungerer som det skal. Vi begynner i stedet å innse at de komplekse reguleringsmekanismene som hjelper kroppen og hjernen med å tilpasse seg de stadig skiftende omgivelsene, i sin tur blir påvirket av den endrede livsstilen vår. Disse mekanismene opererer ikke uavhengig av hverandre, men som deler av et hele. De regulerer matinntaket, metabolismen (stoffskiftet) og kroppsvekten så vel som immunsystemet og hjernens utvikling og helse. Vi har så vidt begynt å forstå at tarmen, det vil si mikrobene som lever i den (tarmfloraen) sammen med de signalmolekylene som de sender ut fra det enorme antallet gener de har (mikrobiomet), utgjør en av hovedkomponentene i disse reguleringssystemene.

I denne boken presenterer jeg et revolusjonerende nytt syn på hvordan hjernen, tarmen og de billionene av mikroorganismer som lever i tarmen, kommuniserer med hverandre. Jeg kommer særlig til å fokusere på hvilken rolle disse forbindelsene spiller når det gjelder å opprettholde tarm- og hjernehelsen. Jeg vil gjøre rede for hvordan helsetilstanden til tarmen og hjernen påvirkes negativt når samtalen dem imellom blir forstyrret, og foreslå måter å oppnå bedre helse på ved å gjenopprette og optimalisere kommunikasjonen mellom dem.

Selv ikke som medisinerstudent fikk jeg det tradisjonelle, rådende synet til å stemme. Til tross for alt vi leste om organsystemer og sykdomsmekanismer, forundret det meg at det nesten aldri var snakk om hjernen og hvordan den muligens kunne medvirke ved vanlige sykdommer som magesår, høyt blodtrykk eller kronisk smerte. Under legerunden på sykehuset hadde jeg dessuten møtt en rekke pasienter som hadde vært igjennom de grundigste diagnostiske undersøkelser uten at årsaken til symptomene deres ble avdekket. Disse symptomene dreide seg som regel om kroniske smerter i forskjellige områder av kroppen: i magen, i bekkenet og i brystet. Så da tiden var inne for å starte på hovedoppgaven min i det tredje studieåret, ville jeg studere hjernens biologiske samhandlinger med kroppen, i håp om å få en bedre forståelse av mange av disse vanlige sykdommene. I flere måneder tok jeg kontakt med professorer som hadde spesialisert seg på forskjellige områder. «Mr. Mayer», sa professor Karl, en eldre indremedisiner ved universitetet mitt, «vi vet alle at psyken spiller en viktig rolle ved kroniske sykdommer. Men per i dag er det ikke mulig å studere dette kliniske fenomenet på en vitenskapelig måte, og det er i hvert fall ikke mulig å skrive en hel avhandling om det».

Professor Karls sykdomsmodell, som var felles for hele det medisinske systemet, fungerte svært godt for visse akutte sykdommer – sykdommer som opptrer plutselig, ikke varer lenge, eller begge deler – for infeksjoner og hjerteinfarkt eller for kirurgiske hasteoperasjoner som ved blindtarmsbetennelse. Vellykket behandling av slike tilfeller hadde gjort moderne medisin selvsikker. Det fantes knapt en infeksjonssykdom som ikke kunne kureres med stadig kraftigere antibiotika. Nyutviklede kirurgiske teknikker kunne forhindre og kurere mange sykdommer. Ødelagte deler kunne fjernes eller erstattes. Vi trengte bare å finne ut av alle de ørsmå detaljene som fikk de individuelle delene i maskineriet til å fungere. Etter hvert som vi ble mer og mer avhengige av ny teknologi, ble helsevesenet preget av en gjennomgripende optimisme som gikk ut på at man etter hvert ville kunne løse selv de dødeligste av de kroniske helseproblemene, inklusive kreftens svøpe.

Da president Richard Nixon undertegnet National Cancer Act of 1971 og dermed gjorde den til lov, fikk vestlig medisin en ny dimensjon og en ny militær metafor. Kreft ble en nasjonal fiende, og menneskekroppen ble en slagmark. På denne slagmarken tok legene i bruk den brente jords taktikk for å fjerne sykdommen fra kroppen, og det ble anvendt giftige kjemikalier, dødelig stråling og kirurgiske inngrep for å angripe kreftceller med stadig større styrke. Legevitenskapen brukte allerede en lignende vellykket strategi for å bekjempe smittsomme sykdommer ved å slippe løs bredspektrede antibiotika (antibiotika som kan drepe mange bakterietyper eller sette dem ut av spill) for å tilintetgjøre sykdomsfremkallende bakterier. I begge tilfeller ble utilsiktet skade en risiko man var villig til å akseptere – så lenge man gikk seirende ut av kampen.

I flere tiår satte den mekanistiske, militaristiske sykdomsmodellen dagsordenen for medisinsk forskning: Så lenge man kunne fikse den berørte maskindelen, ville problemet være løst, tenkte vi; det var ikke nødvendig å forstå den egentlige årsaken. Denne filosofien førte til behandling av høyt blodtrykk med betablokkere og kalsiumblokkere (kalsiumantagonister) for å hindre avvikende signaler fra hjernen til hjertet og blodkarene, og protonpumpehemmere som behandler magesår og halsbrann ved å dempe overdreven syreproduksjon i magen. Medisin og vitenskap brydde seg aldri om at det var en feilfunksjon i hjernen som var den viktigste årsaken til alle disse problemene. Av og til fungerte ikke den første fremgangsmåten, og da ble enda sterkere virkemidler tatt i bruk som en siste utvei. Hvis protonpumpehemmere ikke tok knekken på magesåret, kunne man alltids kutte hele vagusnerven, den viktige nervebunten som forbinder hjernen og tarmen.

Noen av disse behandlingsmåtene har utvilsomt vært svært vellykkede, og i årevis virket det som om helsevesenet og legemiddelindustrien ikke hadde behov for å endre noe. Det var heller ikke noe press på pasienten for å forhindre at problemet i det hele tatt utviklet seg. Det så overhodet ikke ut til å være noe behov for å ta hensyn til hjernens fremtredende rolle og de tydelige signalene den sender til kroppen ved stress eller negative sinnstilstander. De første remediene for høyt blodtrykk, hjertesykdom og magesår ble etter hvert erstattet av langt mer effektiv behandling som reddet liv, reduserte lidelse og gjorde legemiddelindustrien søkkrik.

Men i dag er de gamle mekanistiske metaforene på vikende front. De maskinene som den tradisjonelle sykdomsmodellen baserte seg på for 40 år siden – biler, skip og fly – hadde ingen av de sofistikerte datamaskinene som spiller en så sentral rolle i dagens maskiner. Selv Apollo-rakettene som ble sendt til månen, hadde bare elementært datautstyr om bord – millioner ganger mindre kraftig enn en iPhone, mer på linje med en teknisk/vitenskapelig kalkulator fra 1980-årene! Naturlig nok inkluderte ikke datidens mekanistiske sykdomsmodeller datakraft, eller intelligens for den saks skyld. De tok med andre ord ikke hjernen med i beregningen.

På linje med endringene i teknologien har også modellene vi bruker for å danne oss en forestilling om menneskekroppen, endret seg. Datakapasiteten har vokst enormt; biler er blitt mobile datamaskiner på hjul, som registrerer og regulerer delene sine for å sikre at de fungerer som de skal, og snart kommer de til å kjøre uten menneskelig innblanding. I mellomtiden har den gamle fascinasjonen for mekanikk og motorer veket plass for en ny fascinasjon for informasjonsinnsamling og -behandling. I medisinen var maskinfeilmodellen nyttig for å behandle en del sykdommer. Men når det gjelder å forstå kroniske sykdommer i kroppen og hjernen, er vi ikke lenger tjent med den.

Prislappen på maskinfeilmodellen

Det tradisjonelle synet på sykdom, at enkeltdeler i en kompleks mekanisk innretning bryter sammen og kan fikses med medisiner eller kirurgi, har gitt opphav til et stadig voksende helsevesen. Siden 1970 har utgiftene per person til helsestell i USA vokst med mer enn 2000 prosent. Det krever at nesten 20 prosent av alle varer som produseres av den amerikanske økonomien per år, går med til å betale for dette enorme foretagendet.

I en skjellsettende rapport publisert i 2000 av Verdens helseorganisasjon (WHO) ble det amerikanske helsevesenet rangert som det mest kostnadskrevende, mens det bare kom på en skuffende 37. plass med hensyn til ytelse, og på en 72. plass når det gjaldt det generelle helsenivået blant de 191 medlemsnasjonene som var med i studien. USA kom ikke så mye bedre ut i en nyere rapport publisert av Commonwealth Fund om helsevesenet i elleve vestlige land, der det amerikanske helsevesenet ble rangert som det dyreste per person – omtrent dobbelt så dyrt som i de andre landene i undersøkelsen. Og sett under ett kom USA på sisteplass. Disse resultatene reflekterer det tøffe faktum at til tross for at stadig økende ressurser brukes på å håndtere USAs helseproblemer, er det gjort liten fremgang i behandlingen av kroniske smertelidelser, hjerne-tarm-lidelser som irritabel tarm-syndrom (IBS), eller mentale lidelser som klinisk depresjon, angst eller nevrodegenerative sykdommer. Mislykkes vi fordi modellene for å forstå menneskekroppen er foreldet? Et stadig økende antall leger som driver med såkalt funksjonell medisin, og til og med tradisjonelle forskere, vil si seg enige i denne antagelsen. Men det er lys i tunnelen.

Det mystiske forfallet i helsen vår

Den manglende evnen til å håndtere mange kroniske sykdommer på en effektiv måte, for eksempel irritabel tarmsyndrom (IBS), kronisk smerte og depresjon, er ikke den eneste svakheten ved den tradisjonelle, sykdomsbaserte modellen innen medisinen. Siden 1970-årene har vi også møtt nye helseutfordringer, blant annet den raske økningen i fedme og relaterte stoffskiftesykdommer, autoimmune sykdommer som kronisk inflammatorisk tarmsykdom (IBD), astma og allergier, og sykdommer knyttet til hjernens utvikling og aldring, slik som autisme, Alzheimers og Parkinsons sykdom.

Forekomsten av fedme i USA har for eksempel gradvis økt fra 13 prosent av befolkningen i 1972 til 35 prosent i 2012.I dag er 154,7 millioner voksne amerikanere overvektige eller fete, og 17 prosent av amerikanske barn mellom 2 og 19 år, det vil si hvert sjette amerikanske barn. Minst 2,8 millioner mennesker dør hvert år som følge av overvekt eller fedme. (Vi har ikke nøyaktig nasjonal statistikk i Norge, men antall overvektige har steget også her, mest blant de yngste voksne, red.anm.) Globalt blir 44 prosent av diabetestilfellene, 23 prosent av iskemiske hjertesykdommer (som angina pectoris og hjerteinfarkt) og inntil 41 prosent av visse typer kreft tilskrevet overvekt og fedme. Hvis fedmeepidemien fortsetter med uforminsket fart, blir kostnadene ved å behandle folk som lider av fedmerelaterte sykdommer, beregnet til svimlende 620 milliarder dollar årlig.

Vi famler fremdeles etter svar som kan forklare hvorfor mange av disse nye helseproblemene plutselig har økt så kraftig, og for de fleste av lidelsene har vi fremdeles ingen effektive løsninger. Selv om levealderen har gått opp i USA, på samme måte som i mange andre land i den industrielle verden, ligger vi langt etter når det gjelder fysisk og psykisk helse i de siste tiårene av folks liv. Prisen vi betaler for å leve lenger, er dårligere livskvalitet de siste leveårene.

Når vi ser hvilke utfordringer vi står overfor, er det på tide å oppdatere det rådende synet på menneskekroppen for å forstå hvordan den faktisk fungerer, hvordan vi kan få den til fortsatt å fungere optimalt, og hvordan vi kan reparere den på en trygg og effektiv måte når noe går galt. Vi kan ikke lenger godta prislappen på den utdaterte helsemodellen vår og den vidtrekkende, utilsiktede skaden den har medført.

Til nå har vi for det meste ignorert den uhyre viktige rollen som to av de mest komplekse og vesentlige systemene i kroppen vår har for å vedlikeholde allmennhelsen: tarmen (fordøyelsessystemet) og hjernen (nervesystemet). Forbindelsen mellom hjernen og kroppen for øvrig er langt fra noen myte; den er et biologisk faktum og en vesentlig vei til forståelse når det gjelder hele kroppens helse.

Fordøyelsessystemet sett som en superdatamaskin

I flere tiår var forståelsen av fordøyelsessystemet basert på modellen av hele kroppen som en maskin. Der ble tarmen for det meste ansett som en gammeldags innretning som fungerte etter prinsippene for 1800-tallets dampmaskin. Vi spiste, tygget og svelget maten, deretter ble den brutt ned i magen med mekanisk kvernkraft ved hjelp av saltsyre, før den homogeniserte matmassen ble dumpet ned i tynntarmen som absorberte kalorier og næringsstoffer og sendte den ufordøyde maten inn i tykktarmen, som så kvittet seg med det som var igjen, gjennom avføringen. Denne metaforen fra den industrielle tidsalderen var lett å forstå, og den påvirket generasjoner av leger, også dagens gastroenterologer (spesialister i fordøyelsessykdommer) og kirurger. Ifølge denne modellen kan vi enkelt forbigå eller fjerne de delene av fordøyelsessystemet som ikke fungerer som de skal, og tarmene kan gjennomgå en drastisk omlegging for å fremme vekttap. Vi er blitt så dyktige til å utføre disse inngrepene at de til og med kan gjøres uten vanlig kirurgi, men i stedet ved kikkhullskirurgi, det vil si at inngrepet utføres ved hjelp av en slange med et videokamera som føres inn i tarmen (endoskopi).

Men så viser det seg at denne modellen er overforenklet. Mens medisinen fremdeles betrakter fordøyelsessystemet som nærmest uavhengig av hjernen, vet vi nå at disse to organene er tett forbundet med hverandre, en kunnskap som viser seg i begrepet tarm–hjerne-aksen. Ifølge dette begrepet er fordøyelsessystemet mye mer følsomt, komplekst og betydningsfullt enn vi tidligere antok. Nyere studier tyder på at tarmen – i tett samarbeid med normalfloraen – kan innvirke på det grunnleggende følelsesregisteret vårt (glede, interesse, overraskelse, sinne, frykt, tristhet, avsky, forakt, skam og skyld), smertefølsomheten og det sosiale samspillet, og til og med styre mange av de beslutningene vi tar – og ikke bare de som gjelder hva vi liker å spise, og hvor store måltidene skal være. Det vil si at det hverdagslige uttrykket «å ta avgjørelser ut fra magefølelsen» i nevrobiologiske termer betyr at den komplekse kommunikasjonen mellom tarmen og hjernen spiller en rolle når vi tar noen av de viktigste beslutningene i livet.

Forbindelsen mellom tarmen og hjernen er ikke noe bare psykologer burde være opptatt av; det foregår ikke bare i hodet vårt. Forbindelsen er hardkodet (det som er hardkodet kan ikke endres av sluttbruker, overs.anm.) i form av anatomiske forbindelser mellom hjernen og tarmen, og styrkes av biologiske kommunikasjonssignaler som føres rundt med blodstrømmen. Men før vi går for langt, la oss ta et skritt tilbake og se litt nærmere på hva jeg mener med «tarmen» – fordøyelsessystemet ditt, som er langt mer komplekst enn bare en matbearbeidingsmaskin.

Tarmen har evner som overgår alle de andre organene dine, og kan til og med konkurrere med hjernen. Den har sitt eget nervesystem, som i vitenskapelig litteratur kalles det enteriske nervesystemet (eller ENS), og som ofte omtales i media som «den andre hjernen». Denne andre hjernen består av 50–100 millioner nerveceller, like mange som i ryggmargen.

De immuncellene som holder til i tarmen, utgjør den største komponenten i kroppens immunforsvar; det er med andre ord flere immunceller i tarmveggen din enn i blodomløpet eller benmargen. Og det er en god grunn til at disse cellene samler seg på dette bestemte stedet som utsettes for så mange potensielt dødelige mikroorganismer som finnes i det vi spiser. Det tarmbaserte immunsystemet er i stand til å identifisere og ødelegge selv en enkelt art av farlige bakterielle inntrengere som klarer å komme seg inn i fordøyelsessystemet vårt når vi tilfeldigvis inntar infisert mat eller vann. Det som er enda mer forbløffende, er at det klarer denne oppgaven ved å gjenkjenne det lille antallet potensielt dødelige bakterier i et hav av billioner andre, vennligsinnede mikrober som lever i tarmen din, den såkalte tarmfloraen. Det at tarmen takler denne utfordrende oppgaven, sikrer at vi kan leve i perfekt harmoni med tarmfloraen vår.

Slimhinnen i tarmveggen er overstrødd med et enormt antall hormonproduserende celler, spesialiserte celler som inneholder opptil 20 forskjellige hormontyper som ved behov kan frigjøres til blodstrømmen. Om du samlet alle disse hormonproduserende cellene i én masse, ville den være større enn alle de andre hormonproduserende organene dine – kjønnskjertlene, bukspyttkjertelen, hypofysen og binyrene – til sammen.

Tarmen er også kroppens største lagringsplass for serotonin. 95 prosent av kroppens serotonin oppbevares i dette lageret. Serotonin er et signalmolekyl som har en sentral rolle i tarm–hjerne-aksen: Det er ikke bare avgjørende for normale tarmfunksjoner, som de koordinerte sammentrekningene som fører maten gjennom fordøyelsessystemet, men det spiller også en viktig rolle i å opprettholde slike vitale funksjoner som søvn, appetitt, smertefølsomhet, sinnsstemning og generelt velvære. Siden serotoninet i så stor grad er med på å regulere noen av disse hjernesystemene, er dette signalmolekylet det viktigste målet for den største gruppen av antidepressiva, nemlig selektive serotoninreopptakshemmere (SSRI), populært kalt «lykkepiller».

Hvis tarmens eneste funksjon var å ivareta fordøyelsen, hvorfor skulle den da inneholde denne makeløse samlingen av spesialiserte celler og signalsystemer? Ett svar på dette spørsmålet er en stort sett ukjent egenskap ved tarmen vår, nemlig den vesentlige funksjonen den har som et enormt sanseorgan som dekker den største overflaten i kroppen. Strukket ut er tarmen på størrelse med en halv badmintonbane, og den er tettpakket med tusenvis av små sensorer som koder den enorme mengden informasjon som ligger i maten, i form av signalmolekyler, fra søtt til bittert, fra varmt til kaldt, fra krydret til mildt.

Tarmen er forbundet med hjernen gjennom tykke nervefibere som kan overføre informasjon i begge retninger, og gjennom kommunikasjonskanaler som benytter seg av blodomløpet: Dette gjelder hormoner og inflammatoriske signalmolekyler som produseres av tarmen, og som sender signaler opp til hjernen, og hormoner som produseres av hjernen, og som sender signaler ned til de forskjellige cellene i tarmen – slik som den glatte muskulaturen, nervene og immuncellene – og endrer funksjonene deres. Mange av tarmsignalene som når hjernen, skaper ikke bare sanseinntrykk fra tarmen som metthet etter et godt måltid, kvalme og uvelhet eller følelser av velvære, men setter også i gang reaksjoner fra hjernen, som den så sender tilbake til tarmen, og som får tarmen til å reagere på bestemte måter. Og hjernen glemmer ikke disse følelsene heller. Magefølelser blir lagret i enorme databaser i hjernen, som er tilgjengelige senere når beslutninger skal tas. Det vi føler i magen – magefølelsen – påvirker i siste instans ikke bare de beslutningene vi tar om hva vi vil spise og drikke, men også om de menneskene vi velger å omgås med, og hvordan vi som ansatte, jurymedlemmer og ledere vurderer (livs)viktig informasjon.

Figur 1. Toveis kommunikasjon mellom tarmen og hjernen

Tarmen og hjernen er tett forbundet gjennom signalveier i begge retninger, som inkluderer nerver, hormoner og inflammatoriske molekyler (betennelsesmolekyler). Rikholdig sanseinformasjon som skapes i tarmen, når opp til hjernen (signaler fra tarmen), og hjernen sender signaler tilbake til tarmen for å justere tarmens funksjon (tarmreaksjoner). Den tette samhandlingen mellom disse signalveiene spiller en avgjørende rolle når det gjelder å skape emosjoner og en optimal tarmfunksjon. De to er tett sammenkoblet.

I kinesisk filosofi beskriver begrepene yin og yang hvordan motsatte eller motstridende krefter kan betraktes som komplementære og forbundet med hverandre, og hvordan de danner et samlet hele ved at de innvirker på hverandre. Anvendt på hjerne–tarm-aksen kan vi betrakte signalene fra tarmen som yin og reaksjonene fra tarmen som yang. Akkurat som yin og yang er to komplementære bestanddeler av den samme enheten – hjerne–tarm-forbindelsen – er både signalene og reaksjonene forskjellige sider ved det samme toveis hjerne–tarm-nettverket som spiller en så vesentlig rolle for velværet, for emosjonene våre og for evnen til å ta intuitive beslutninger.

Vi får øynene opp for tarmfloraen

Gjennom flere tiår var det få som la særlig stor vekt på resultatene fra forskere som undersøkte samspillet mellom hjernen og tarmen, men i de senere årene har tarm–hjerne-aksen tiltrukket seg oppmerksomhet. Dette skiftet kan for en stor del tilskrives den eksplosive økningen i kunnskap og data om bakterier, urbakterier (arkebakterier), sopp og virus som lever i tarmen, og som samlet kalles tarmens mikrobiom eller tarmflora. Selv om disse usynlige mikroorganismene langt overgår oss i antall (det finnes 100 000 ganger så mange mikrober i tarmen din som det finnes mennesker på jorden), var det først for rundt 300 år siden at vi ble klar over at de eksisterte. Det var da den nederlandske vitenskapsmannen Anton van Leeuwenhoek fant opp stadig forbedrede utgaver av mikroskopet. Når han så gjennom mikroskopet, kunne han observere levende mikroorganismer i avskrap fra sine egne tenner, og han kalte dem «animalcula».

Siden den gangen har vår evne til å identifisere og beskrive disse mikroorganismene fått støtte fra dramatiske teknologiske nyvinninger, og det meste av denne fremgangen har skjedd i løpet av det siste tiåret. The Human Microbiome Project (Det menneskelige mikrobiomprosjektet) har spilt en viktig rolle i denne fantastiske fremgangen. Prosjektet ble satt i gang etter initiativ fra National Institutes of Health (NIH) i oktober 2007 og hadde som mål å identifisere og beskrive mikroorganismene som lever i sameksistens med oss mennesker. Det skulle kartlegge mikrobekomponentene i det genetiske og metabolske landskapet vårt, og hvordan de bidrar til vår normale fysiologi og mottakelighet for sykdom.

I løpet av det siste tiåret har emnet tarmflora spredd seg til nær sagt hver eneste spesialitet innen medisinen, selv til så vidt forskjellige spesialområder som psykiatri og kirurgi. Usynlige mikrobesamfunn finnes overalt i vår verden, i planter, dyr, jordsmonnet, dyphavskløfter og i den øvre atmosfæren, så fascinasjonen for mikroorganismenes verden strekker seg dermed til forskere som studerer mikrober som holder til i havene, i jorden og i skogene våre. Selv Det hvite hus har engasjert seg ved at forskere fra hele USA i 2015 ble samlet for å utforske hvordan mikrober påvirker jordens klima og matforsyning og menneskers helse. 13. mai 2016 lanserte president Barack Obama The National Microbiome Initiative – på linje med The National Brain Initiative i 2014, som har resultert i at milliarder av dollar er blitt investert i studier av menneskehjernen.

Nytten av mikrobesamfunnene for oss mennesker har dyptgripende konsekvenser for helsen vår. Noen av de best dokumenterte nytteeffektene inkluderer hjelp til å fordøye deler av maten som tarmen ikke klarer å håndtere på egen hånd, regulere stoffskiftet i kroppen, bearbeide og avgifte farlige kjemikalier som vi tar inn gjennom maten, lære opp og regulere immunsystemet og hindre at farlige patogener (sykdomsfremkallende organismer) invaderer kroppen vår og får vokse. På den andre siden er forstyrrelser og endringer i mikrobiomet i tarmen – tarmfloraen og mikrobenes kollektive gener og genomer – forbundet med en lang rekke sykdommer som kronisk inflammatorisk tarmsykdom (IBD), astma og antibiotikarelatert diaré. Muligens spiller de en rolle også i autismespekterforstyrrelser (ASD) og nevrodegenerative hjernelidelser, som skyldes tap av celler i sentralnervesystemet, for eksempel Parkinsons sykdom.

Figur 2. Mangfoldet i tarmfloraen og sårbarhet for hjernelidelser

Mangfoldet og overfloden av mikrober i tarmen varierer i løpet av et menneskes liv. Det er lite mangfold og tallrikhet i de tre første leveårene mens en stabil tarmflora blir etablert, det når et høydepunkt i løpet av voksen alder, og avtar etter hvert som vi blir eldre. Den tidlige perioden med lite mangfold faller sammen med sårbarhetsvinduet for nevroutviklingslidelser som autisme og angst, mens den seneste perioden med lite mangfold faller sammen med utviklingen av nevrodegenerative lidelser som Parkinsons sykdom og Alzheimers sykdom. Det kan tenkes at tilstander med lite mangfold er risikofaktorer for å utvikle slike sykdommer.

Ved hjelp av ny teknologi oppdager og beskriver vi distinkte mikrobebestander fra huden, ansiktet, neseborene, munnen, leppene, øyelokkene og til og med mellom tennene. Det er imidlertid i fordøyelseskanalen, og særlig i tykktarmen, de aller største bestandene holder til. Mer enn 100 billioner mikrober lever i den menneskelige tarmens mørke og bortimot oksygenfrie verden – nesten like mange som alle menneskecellene i kroppen, hvis vi tar med menneskets røde blodceller i denne sammenligningen. Det betyr at bare 10 prosent av cellene i eller på et menneske faktisk er våre egne. (Inkluderer vi de røde blodcellene i kroppen, kan tallet være nærmere 50 prosent.) Hvis vi slo alle mikrobene i tarmen sammen og omdannet dem til ett organ, ville det veie mellom 900 og 2700 g – til sammenligning veier hjernen cirka 1770 g. Ut fra denne sammenligningen har noen referert til tarmfloraen som det «glemte organet». De 1000 bakterieartene som utgjør tarmfloraen, inneholder mer enn 7 millioner gener – eller opptil 360 bakteriegener per menneskegen. Dette betyr at mindre enn 1 prosent av menneskegener og bakteriegener til sammen (det såkalte hologenomet) er av menneskelig opprinnelse.

Alle disse genene gir mikrobene både en enorm kapasitet til å generere molekyler som de kan bruke for å kommunisere med oss, og en imponerende evne til variasjon. Tarmfloraen er forskjellig fra person til person, og ikke to menneskers mikrobiom er helt likt med hensyn til de mange mikrobestammene og artene det inneholder. Hvilke mikrober som finnes i tarmen din, avhenger av mange faktorer: genene dine, mikrobiomet til moren din (alle tar til en viss grad opp i seg sin mors mikrobiom), mikrobene til andre personer i husstanden, kostholdet ditt og – som vi skal se nærmere på i denne boken – hjernens aktivitet og tilstand.

For helt å fatte hvilken utrolig viktig rolle mikrobene spiller i kroppen vår, er det verdt å huske på hvor de kom fra, og hvordan de knyttet seg til oss mennesker. Denne evolusjonshistorien er blitt beskrevet i en herlig fortelling av Martin Blaser i boken Missing Microbes (Mikrobemangel):

I omtrent 3 milliarder år var bakteriene de eneste levende vesenene på kloden. De la beslag på hver minste flik av landet, luften og vannet, og var opphavet til de kjemiske reaksjonene som la forholdene til rette for evolusjonen av flercellet liv. Langsomt, gjennom prøving og feiling over uendelig lang tid, fant de opp de komplekse og robuste tilbakemeldingssystemene, inklusive det mest effektive «språket», som til dags dato understøtter alt liv på jorden.

Alt vi nå har lært om tarmfloraen, setter spørsmålstegn ved tradisjonelle vitenskapelige oppfatninger, og dette er en av grunnene til at den er blitt gjenstand for så stor interesse og strid, både i den vitenskapelige verden og i media. Det er også grunnen til at noen mennesker stiller dypere, mer filosofiske spørsmål om mikrobiomets innvirkning: Er menneskekroppen bare et redskap for mikrobene som lever i den? Manipulerer mikrobene hjernen vår for å få oss til å velge mat som er best for dem? Burde det faktum at vi mennesker er i mindretall sammenlignet med ikke-menneskelige celler i kroppen endre oppfatningen vår av det menneskelige selvet?

Slike filosofiske spekulasjoner er fascinerende, men for øyeblikket støttes de ikke av vitenskapen. Følgene av det vitenskapen så langt har avdekket om det menneskelige mikrobiomet det siste tiåret, er imidlertid like dyptgripende. Og selv om vi bare er helt i starten på denne reisen i vitenskapelige oppdagelser som åpenbarer seg i rask rekkefølge, kan vi ikke lenger betrakte oss selv som det eneste intelligente produktet av evolusjonen, klart avgrenset fra alle andre levende skapninger på kloden. Akkurat som den kopernikanske revolusjonen på 1500-tallet endret vår forståelse av Jordens plass i solsystemet, og Darwins revolusjonerende evolusjonsteori fremsatt på 1800-tallet for alltid har endret vår posisjon i dyreriket, tvinger det menneskelige mikrobiomet oss nok en gang til å revurdere vår posisjon på jorden. I henhold til den nye kunnskapen om mikrobiomet er vi mennesker virkelig superorganismer, sammensatt av tett sammenkoblede menneskelige og mikrobielle komponenter, som er uatskillelige og avhengige av hverandre for å overleve. Og mest foruroligende er det faktum at mikrobekomponentene er enormt mye større enn vårt menneskelige bidrag til denne superorganismen. Gjennom et felles biologisk kommunikasjonssystem er mikrobekomponenten tett knyttet til alle de andre mikrobiomene i jorden, luften og havet, og til mikrobene som lever i symbiose med nesten alle andre levende vesener, og dermed er vi tett og uløselig tilknyttet jordens livsnettverk. Det nye begrepet menneskelig mikrobiell superorganisme har åpenbart dyptgripende konsekvenser for hvordan vi forstår vår rolle på jorden, og for mange aspekter ved helse og sykdom.

Når tarmflora–hjerne-aksen kommer ut av balanse

Man kan beskrive sunnheten til ethvert økosystem ut fra hvor stabilt og robust det er overfor påkjenninger og forstyrrelser. Viktige faktorer som bidrar til helsetilstanden er mangfoldet og rikdommen av organismer som utgjør det aktuelle økosystemet. De samme faktorene gjelder det økosystemet som tarmfloraen vår utgjør. Vi får stadig vitenskapelige belegg for at ved flere forskjellige tarmlidelser har sammensetningen av tarmbakterier kommet ut av sin sunne, stabile tilstand (såkalt dysbiose). En av de alvorligste og best dokumenterte tilstandene av dysbiose kan forekomme blant sykehuspasienter som utvikler alvorlig diaré og tarmbetennelse etter behandling med antibiotika. Såkalt Clostridium difficile-kolitt utvikler seg når behandling med bredspektrede antibiotika fører til at mangfoldet og rikdommen i den vanlige tarmfloraen går betraktelig ned, slik at den sykdomsfremkallende bakterien C. difficile kan invadere tarmen. Tykktarmsbetennelse kan raskt kureres ved at man gjenoppretter den ødelagte bakteriebalansen i tarmfloraen, noe som bekrefter hvor viktig mangfoldet i tarmfloraen er for tarmens helse. Et normalt mangfold i tarmfloraen hos slike pasienter kan for øyeblikket bare gjenopprettes ved å overføre en intakt tarmflora fra avføringen til en frisk donor til pasienten som er angrepet. Denne behandlingen, som kalles fecesterapi eller fecestransplantasjon, resulterer i en nærmest mirakuløs gjenoppbygging av pasientens egen bakteriesammensetning. Vi skal komme nærmere inn på denne nye behandlingstypen senere i boken.

Omfanget av den dysbiotiske tilstanden og akkurat hvilken rolle den spiller i patofysiologien (læren om sykdomsmekanismer) ved andre kroniske mage-tarmsykdommer som ulcerøs kolitt og Crohns sykdom, eller ved hjerne–tarmsykdommer som irritabel tarm-syndrom (IBS), vet vi mindre om, og det gjenstår mange spørsmål. Opptil 15 prosent av verdens befolkning lider av de vanligste IBS-symptomene – endrede avføringsvaner og smerter og ubehag i magen. Flere studier har påvist endrede bakteriesamfunn i tarmen hos en undergruppe av pasienter, men det er fremdeles ikke klart hvilken av de behandlingsmetodene som har til oppgave å gjenopprette bakteriebalansen i tarmen – antibiotika, probiotika, et bestemt kosthold eller fecestransplantasjon – som fungerer best for den enkelte pasient.

Bakterienes rolle blir stadig tydeligere

For bare noen få år siden ville det ha virket som science fiction. Men ny vitenskap bekrefter at hjernen, tarmene og mikroorganismene i tarmene snakker sammen ved hjelp av et felles biologisk språk. Hvordan kan disse usynlige skapningene snakke med oss? Hvordan kan vi høre dem, og hvordan er det i det hele tatt mulig at de kan kommunisere med oss?

Mikrobene holder ikke bare til inne i tarmsystemet ditt; mange av dem sitter på et syltynt lag av slim og celler som kler den indre overflaten av tarmene. I dette unike miljøet er de bare så vidt atskilt fra tarmens immunceller og de tallrike cellulære sensorene som koder signalene fra tarmen. De lever med andre ord i nærkontakt med det største informasjonsinnsamlingssystemet i kroppen vår. Denne plasseringen gjør at de kan tyvlytte når hjernen sender signaler til magen om at du er stresset, eller når du føler deg glad, engstelig eller sint, selv om du selv ikke er helt klar over disse sinnsstemningene. Men de gjør mer enn bare å tyvlytte. Hvor utrolig det enn høres, er mikroorganismene faktisk i stand til å påvirke følelsene dine ved å generere og avpasse signaler som tarmen sender tilbake til hjernen. Det som starter som en følelse i hjernen, påvirker altså tarmen og de signalene som tarmbakteriene genererer, og disse signalene kommuniserer i sin tur tilbake til hjernen og forsterker den emosjonelle tilstanden, og noen ganger forlenger de den også.

Da de første forskningsrapportene om dette emnet – for det meste basert på dyrestudier – dukket opp i vitenskapslitteraturen for rundt ti år siden, stilte jeg meg skeptisk til resultatene og konsekvensene av dem, for de virket rett og slett for langt fra de gjengse oppfatningene i den konvensjonelle medisinen. Men etter at den forskningsgruppen jeg var med i ved University of California, Los Angeles (UCLA), under ledelse av Kirsten Tillisch, hadde fullført en egen studie med friske mennesker, kunne vi bekrefte resultatene fra dyrestudiene – og jeg bestemte meg for å gå videre med å utforske spørsmålet om hvorvidt samhandlingen mellom tarmfloraen og hjernen kunne ha en innvirkning på følelsesregisteret, vårt sosiale samspill og sågar evnen til å ta beslutninger. Er den riktige bakteriebalansen en forutsetning for god psykisk helse? Og når disse forbindelsene mellom hjernen og tarmen endres, kan de da øke en persons risiko for å utvikle kroniske hjernesykdommer? Disse spørsmålene er fascinerende fra et forskersynspunkt så vel som fra et rent menneskelig synspunkt: Med tanke på hvilken menneskelig lidelse mange hjernesykdommer fører til, og de enorme kostnadene de påfører helsevesenet, haster det med å få en bedre forståelse av tarm–hjerne-forbindelsen.

Det har vært en dramatisk, vedvarende økning i den rapporterte utbredelsen av autismespekterforstyrrelser (ASD), fra 4,5 per 10 000 barn i 1966 til 1 av 68 barn i 8-årsalderen i 2010. De nyeste dataene fra National Health Interview 2014 viser at så mange som 2,2 prosent av amerikanske barn har fått en ASD-diagnose på et tidspunkt i livet, det vil si at ASD nå forekommer hos 1 av 58 amerikanske barn. Noe av denne økningen skyldes sannsynligvis at det er større bevissthet rundt denne lidelsen, og at det er gjort endringer i de diagnostiske kriteriene, men tallene vitner også om at forekomsten av autismespekterforstyrrelser er blitt minst fordoblet bare i løpet av det siste tiåret.

Samtidig med denne økningen i autismespekterforstyrrelser økte også andre lidelser knyttet til endringer i tarmfloraen, blant annet autoimmune og metabolske sykdommer. Det at disse nye sykdommene – som sprer seg som en farsott – øker samtidig, tyder på at det finnes en felles underliggende mekanisme knyttet til en endring i tarmfloraen i de siste 50 årene. Endringer i livsstil og kosthold og utstrakt bruk av antibiotika er blitt trukket frem som mulige årsaker. Nyere dyrestudier underbygger denne sammenhengen. Og nylig har kliniske studier med bestemte probiotika og med fecestransplantasjon begynt å utforske forbindelsen mellom tarmflora og avvikende atferd.

Nevrodegenerative sykdommer er også på vei oppover. I industriland har 1 av 100 personer over 60 år Parkinsons sykdom, og i USA rammer denne sykdommen minst en halv million mennesker (ca. 8000 i Norge, red.anm.) med rundt 50 000 nye diagnostiserte tilfeller hvert år. Man regner med at antallet tilfeller av Parkinsons sykdom vil fordobles innen 2030, men det er vanskelig å fastslå hvor utbredt denne sykdommen egentlig er, fordi den vanligvis først blir diagnostisert på grunnlag av de klassiske nevrologiske tegnene og symptomene når sykdomsprosessen allerede er langt fremskreden. Nyere forskning viser faktisk at hele det enteriske nervesystemet utsettes for det forfallet som er typisk for Parkinsons sykdom, lenge før de klassiske symptomene på sykdommen viser seg, og at endringer i sammensetningen av pasientens tarmflora følger med sykdommen.

Samtidig levde hele 5 millioner amerikanere med Alzheimers sykdom i 2013, og innen 2050 er det beregnet at antallet nesten tredobles til 14 millioner (i Norge har 12–15 prosent av alle over 80 år sykdommen, red.anm.). På samme måte som med Parkinsons sykdom viser symptomene på Alzheimers sykdom seg vanligvis først etter fylte 60 år, og risikoen øker med alderen. Antallet mennesker som rammes, fordobles hvert femte år etter fylte 65. De økonomiske kostnadene forbundet med Alzheimers sykdom er allerede enorme, og hvis den nåværende tendensen fortsetter, forventes de å vokse til 1,1 billioner dollar per år i 2050. Kan livslange endringer i tarmfloraens funksjon spille en rolle i begge disse nevrodegenerative sykdommene som rammer mennesker på omtrent samme alder?

Tarmfloraen er også blitt satt i forbindelse med depresjon, som er den nest hyppigste årsaken til uførhet i USA. De medisinene som vanligvis blir brukt for å behandle depresjon, er såkalte selektive serotoninreopptakshemmere (SSRI) som Prozac (fluoksetin), Paxil (paroksetin) og Celexa (citalopram). Disse medikamentene øker aktiviteten i serotoninsignalsystemet som psykiatrien lenge mente utelukkende befant seg i hjernen. I dag vet vi imidlertid at 95 prosent av kroppens serotonin faktisk lagres i spesialiserte celler i tarmen, og disse serotoninholdige cellene blir påvirket av det vi spiser, av kjemikalier som frigjøres fra visse typer tarmbakterier, og av signaler som hjernen sender til dem for å informere om den emosjonelle tilstanden vår. Det som er mest bemerkelsesverdig, er at disse cellene er tett forbundet med sensoriske nerver som sender signaler rett tilbake til hjernens emosjonsregulerende sentre, noe som dermed gjør dem til et viktig nav i tarm–hjerne-aksen. På grunn av denne strategiske plasseringen er det sannsynlig at tarmbakteriene og metabolittene (stoffskifteproduktene) deres spiller en viktig – og for det meste lite påaktet – rolle for utviklingen av depresjon så vel som for hvor alvorlig og langvarig lidelsen blir. Det er en interessant vinkling, og hvis dette blir bekreftet i kontrollerte studier, kan det skape nye muligheter for å utvikle mer effektive behandlinger, blant annet spesifikke kostholdsendringer.

I denne boken skal vi ta for oss nye resultater som er i ferd med å knytte noen av de mest ødeleggende hjernesykdommene og noen av de vanligste hjerne-tarm-lidelsene til endringer i tarmbakterienes måte å kommunisere med hjernen på, og hvordan livsstilen og kosten vår kan innvirke på denne forbindelsen.

Du er hva du spiser – så lenge du tar tarmbakteriene med i beregningen

«Si meg hva du spiser, og jeg skal si deg hvem du er», skrev Jean Anthelme Brillat-Savarin, en fransk advokat, lege og forfatter av en bok om gastronomi, Physiologie du goût (Smakens fysiologi), som fikk stor innflytelse på 1800-tallet. Denne feinschmeckeren, som har gitt navn til osten Brillat-Savarin og til kaken savarin, bød på dyptgripende, tidlig innsikt i forholdet mellom kosthold, fedme og fordøyelsesproblemer. Men da han skrev dette i 1826, kunne han ikke ha visst at tarmbakterier formidler hvordan mat påvirker det mentale velværet vårt og viktige hjernefunksjoner. Tarmfloraen som holder til i grensesnittet mellom tarmen og nervesystemet, er faktisk i en unik posisjon til å knytte det fysiske og psykiske velværet vårt direkte til hva vi spiser og drikker, og i sin tur forbinde følelser og emosjoner med fordøyelsen av maten.

Hvert eneste millisekund samler tarmen informasjon om maten du spiser og miljøet rundt deg, og dette gjør den 24 timer i døgnet, syv dager i uken, selv når du sover. Mye av denne informasjonsinnsamlingen foregår i magen og i begynnelsen av tynntarmen, der det bare finnes et lite antall mikroorganismer, og der de sannsynligvis bidrar lite til dialogen mellom tarmen og hjernen. Men alle billionene bakterier som holder til i tykktarmen, fordøyer det som er igjen av matrestene, og produserer et enormt antall molekyler som gir denne prosessen en helt ny dimensjon. Som vi vet fra dyreeksperimenter, er det mulig å leve uten tarmbakterier, det vil si så lenge du lever i et miljø som er fritt for patogener (sykdomsfremkallende mikrober). Men vi vet nå at slike bakteriefrie dyr – mus, rotter og til og med hester – har betydelige forandringer i hjernens utvikling, særlig i hjerneområder som har med følelseskontroll å gjøre. Det får alvorlige konsekvenser for utviklingen av hjernen å vokse opp i et slikt bakteriefritt miljø.

Tarmbakterienes trivsel avhenger av maten du spiser, og de er mer eller mindre programmert til å like bestemte typer føde i de første få leveårene. Men uavhengig av hvordan de opprinnelig ble programmert, kan de fordøye nær sagt alt du fôrer dem med, enten du er alteter eller pescatarianer (en som spiser fisk og sjømat, men ikke kjøtt). Uansett hva du gir dem å spise, bruker de den enorme informasjonsmengden de har lagret i sine millioner av gener til å omdanne delvis fordøyd mat til hundretusenvis av metabolitter (stoffskifteprodukter). Selv om vi bare så vidt har begynt å forstå hvordan disse metabolittene påvirker kroppen, vet vi at noen av dem har en dyptgripende innvirkning på fordøyelseskanalen og nervene og immuncellene som finnes der. Andre finner veien inn i blodbanen og sender ut langdistansesignaler som påvirker hvert eneste organ i kroppen, også hjernen. Disse bakterieproduserte molekylene har en spesielt viktig egenskap, nemlig evnen til å fremkalle lavgradig betennelse i målorganene, noe som er blitt satt i sammenheng med fedme, hjertesykdom, kronisk smerte og degenerative hjernesykdommer. Betennelsesmolekylene og den virkningen de har på bestemte områder i hjernen, kan godt være en nøkkel til vår forståelse av mange menneskelige hjernelidelser.

Hva betyr denne nye vitenskapen for helsen din?

Den økende forståelsen av tarm–hjerne-kommunikasjonen har utvilsomt vært et av de mest fascinerende temaene for forskere og media de seneste årene. Hvem skulle ha trodd at man bare ved å overføre tarmbakterier fra en «ekstrovert» mus kunne endre atferden til en «forsiktig» mus, slik at den oppførte seg mer som den sosiale donormusen? Eller at et lignende eksperiment med å transplantere avføring med tilhørende mikrober fra en fet mus med en enorm appetitt til en slank mus, ville forvandle den slanke musen til et like overspisende dyr? Eller at det å spise probiotikaberiket yoghurt i fire uker kunne redusere hjernens reaksjon på negative følelsesmessige stimuli hos friske kvinner?

Den økende kunnskapen om et integrert system mellom tarmfloraen og hjernen og det tette forholdet dette har til maten vi spiser, avdekker hvordan sinnet, hjernen, tarmen og tarmfloraen samhandler. Denne samhandlingen kan enten gjøre oss sårbare for et stadig større antall sykdommer, eller den kan bidra til å sikre oss en optimal helsetilstand. Men enda mer revolusjonerende er det at vi nå skaper en ny forståelse av sykdom, helse og mentalt velvære som er basert på et økologisk syn på kroppen, og som legger vekt på hvordan myriader av aktører i tarmen og hjernen er koblet sammen og skaper stabilitet og motstandskraft mot sykdom.

Et resultat av denne nye kunnskapen er at vi må kreve mer av helsevesenet. Det må fjerne seg fra rådende og avlegse forestillinger om kroppen som en kompleks maskin med separate deler, og gå over til å betrakte den som et nært sammenkoblet økosystem som med sitt mangfold skaper stabilitet og motstandskraft mot fysiske og psykiske forstyrrelser. Som en berømt mikrobiomforsker sa: Det [helsevesenet] må også slutte å erklære krig mot individuelle celler eller mikrober og begynne å betrakte tarmfloraen som en vennligsinnet oppsynsmann som bidrar til å opprettholde det biologiske mangfoldet i et komplekst økosystem. Dette paradigmeskiftet er helt nødvendig for å holde tarmen – og dermed hele mennesket – frisk og motstandsdyktig mot sykdom. Denne nye forståelsen vil sannsynligvis avdekke andre veier vi kan gå for å behandle og avverge vanlige sykdommer som rammer millioner av mennesker.

Tiden er inne til å ta ansvar for å forme vårt eget indre økosystem, vår egen kropp og vårt eget sinn. For å forme ditt eget økosystem må du først forstå hvordan hjernen kommuniserer med tarmen, hvordan tarmen kommuniserer med hjernen, og hvordan tarmbakteriene innvirker på begge disse samspillene. På de neste sidene skal vi se nærmere på hva de nyeste vitenskapelige studiene har avdekket om disse kommunikasjonssystemene. Hvis du ser deg selv og verden rundt deg på en helt ny måte når du har lest denne boken, har jeg oppnådd det jeg ønsket.