Mikaela Bley

Liv

Oversatt av Heidi Grinde

Mikaela Bley

Liv

Oversatt av Heidi Grinde

Til farmor Ingrid – du er en uuttømmelig kilde til

inspirasjon både når det gjelder skrivingen min

og selve livet.

Vi er barn av vår tid

Vi er barn av vår tid

Er du redd for ditt eget barn,

Lille mamma?

ULF DAGEBY

MANDAG 18. AUGUST

ELLEN 10.00

Tankene raste like fort som Ellen kjørte forbi vidstrakte åkrer, dype skoger og små tettsteder. Da hun svingte inn på riksvei 52, åpnet hun sideruten. Lyden av vinden overdøvde litt av angsten.

Den siste uken hadde vært den verste på lenge.

Egentlig burde hun ikke ha kjørt bil. Hun var trøtt og sliten og hadde bare lyst til å sove. Medisinene gjorde det vanskelig å konsentrere seg og tenke klart. Hun tygde tyggegummi for å holde seg våken, slo på radioen og slo den av igjen like fort, for så å slå den på igjen. Etter en stund skiftet hun kanal og skrudde volumet først høyt og så lavt igjen, som om det ville hjelpe. Det prikket i hele kroppen.

Ingenting var blitt slik hun hadde tenkt seg.

Solen var sterk, og hetedisen flimret over asfalten. Ellen rettet på solbrillene.

Hun hadde tilbrakt sommeren i sengen uten annet selskap enn regnet som trommet mot taksteinene. Etter at hun hadde levert sluttrapporten om Lycke-saken i slutten av mai, hadde hun stengt omverdenen ute og knapt gått utenfor døren.

Det hadde vært en slik sommer som liksom aldri kommer skikkelig i gang. Våren hadde vært kjølig og regnfull, og den etterlengtede varmen innfant seg ikke før uti august. Og det var da – da vannet endelig glitret under Skeppsbron, da fiskemåkene skrek og de glade turistene på kaia spiste is og lo så det hørtes helt opp på soverommet hennes – at hele rommet snudde seg opp ned. Plutselig kjentes det som om hun lå oppunder taket og så ned på seg selv. Hun skrek og fektet med armene, forsøkte å snu seg rundt og vende tilbake, samtidig som hun ikke kjente seg selv igjen. Som om hun var blitt en annen, eller ikke eksisterte lenger.

Hvis ikke Philip hadde kommet da … Hun orket ikke å tenke tanken engang, nektet å forestille seg hva som kunne ha hendt hvis han ikke hadde hatt nøkkelen til leiligheten og fått kjørt henne til sykehuset.

Philip hadde jobbet i sminken under innspillingen av Paradise Hotel hele sommeren, og var blitt urolig da han ikke fikk kontakt med Ellen. Straks han kom tilbake til Stockholm, dro han rett til Skeppsbron og oppdaget hvor dårlig det sto til med henne.

Philip kjente henne bedre enn noen andre. De hadde vært bestevenner helt siden de hadde tatt videregående sammen på Lundsberg internatskole. Begge var blitt tvunget dit mot sin vilje. Ellen for at foreldrene endelig skulle bli kvitt henne, og Philip fordi han var homofil, noe som ikke passet seg hjemme hos familien af Lester. Og nå jobbet de i TV4 begge to.

Etter et døgn på det psykiatriske akuttmottaket på Sankt Görans sykehus ble hun utskrevet, men fremdeles sykmeldt og henvist til videre behandling og medisinering ved behov. Videre anbefalte de at hun ikke skulle bo alene foreløpig, men sammen med noen som kunne holde øye med henne.

Philip hadde bodd hos henne i noen dager, men da han ble nødt til å dra til en ny innspilling ute i skjærgården, avtalte han med foreldrene hennes at hun skulle dra hjem til Örelo for å bli puslet om og passet på av mamma, selv om hun var trettifem år gammel.

Det pep fra dashbordet, og hun så at bensinmåleren nærmet seg null. Hun kjørte inn på bensinstasjonen på det vesle tettstedet Stentuna for å tanke opp.

Varmen slo mot henne da hun gikk ut av bilen, og hun kjente en snev av kvalme.

Hun kjørte pumpemunnstykket inn i åpningen og trakk bensindampen dypt ned i lungene. Svetten rislet nedover ryggen, og landeveisstøvet hadde gjort henne tørr i munnen. Da tanken var full, fikk hun en underlig trang til å slikke av munnstykket, men grøsset av den ubehagelige ideen og gikk inn for å betale. Stasjonen var en av de få som ikke var blitt slukt av en av de store kjedene. Ennå.

Inne i butikken var det om mulig enda varmere, og det luktet surt av kjøtt og olje. Til tross for at det var august, var lokalet fylt med glorete julepynt. Nisser og isbjørner sloss om plassen med lydbøker og biltilbehør. Slik hadde det vært så lenge hun kunne huske, selv om stasjonen hadde skiftet eier mange ganger i årenes løp.

«Bensin på pumpe tre,» sa hun til den eldre mannen bak disken og tydeliggjorde det ytterligere ved å peke ut gjennom vinduet, som var kledd med girlandere fulle av store, blanke juletrekuler.

«Ja, det står jo bare én bil der ute, så det var ikke vanskelig å regne ut.» Han flirte og viftet vekk en flue. «Kunne jeg friste med noe mer?»

Ellen kjøpte en flaske vann, tyggegummi og en pakke sigaretter. Kjente hun moren rett, kunne det trengs.

Hun åpnet flasken med det samme og tømte den i ett drag.

«Varmt,» sa hun, som om hun syntes hun måtte gi en forklaring på tørsten, og trakk blusen litt ut fra kroppen for å slippe inn luft.

«Da blir det 851 kroner, takk.»

Hun stakk inn kortet og tastet koden. Mens hun ventet på at betalingen skulle bli godkjent, leste hun overskriftene i ettermiddagsavisene.

HETEBØLGE, sto det med fete typer omgitt av store soler. FOTBALLBRÅK PÅ DERBY I STOCKHOLM. REKORDMANGE ENEBOLIGER TIL SALGS. FOLK SKILLER SEG ETTER KATASTROFESOMMEREN.

«Gjelder det mordet?»

Ellen så på ham. «Eh … hva?»

«Jeg ser at det står TV4 på bilen – er du journalist?»

«Ja …» Hun hadde et lite klistremerke på bakruten som viste hvor hun jobbet, men det var vanligvis ikke det som fanget folks oppmerksomhet, snarere at hun kjørte en rosa Porsche.

«Jeg kjenner deg igjen, jeg har da sett deg flere ganger på nyhetene. Jeg håper du ikke har kommet for å slenge dritt på hjemstedet vårt. Kommer Stentuna liksom til å bli kjent som drapssted nå?»

«Hva har hendt?»

«Vet du hvor mye de har tenkt å øke bensinavgiften? Lag et program om det isteden, og hvordan det kommer til å ramme folk her ute på landsbygda.»

«Vent litt, jeg skjønner ikke dette. Hva for et mord snakker du om? Er noen blitt myrdet her i Stentuna?»

«Ja. Skjønt hun var ikke herfra, ingen vet hvem hun er. Hun tilhører, eller – unnskyld – tilhørte, ikke lokalbefolkningen.» Han bøyde seg fram og snakket lavere, selv om det ikke var andre mennesker i butikken. «Hun var slått til plukkfisk. Herr Ahlvarsson – eller Alvorsommen, som vi kaller ham – fant henne tidlig i morges da han var ute og saltet veien. Først trodde vi at hun kanskje skulle besøke noen, men det virker ikke som om noen vet hvem hun er. Det bor jo ikke så mange her. Vi får håpe det ikke blir som Malexander.»

«Det tror jeg ikke du trenger å være urolig for,» sa Ellen og lot være å fortelle hvor mange som ble mishandlet til døde hvert år uten at det ble nevnt i mediene.

«Si ikke det, du, for det var visstnok skikkelig brutalt. Bilen sto tydeligvis i veikanten, og da Alvorsommen kjørte forbi, skjønte han at det var noe som ikke stemte, så han gikk ut for å se hva det var, og da lå hun der død. Banket sønder og sammen, helt most. Det verste han hadde sett, sa han.»

«Hvor var dette?»

«Ved Alvorsommens åker, ute på Ålberga-veien.» Han pekte.

Ellen visste nøyaktig hvor det var. «Vet du hvor gammel hun var?»

Han trakk på skuldrene. «Alvorsommen sa at det så ut som hun hadde vært pen.»

Hun tok en penn fra disken og skrev telefonnummeret sitt på baksiden av kvitteringen. «Ring meg gjerne hvis du hører noe som virker interessant.»

«Kommer jeg på tv da?»

«Du ville gjort deg bra på tv,» sa hun og smilte før hun forsvant ut av døren.

Utenfor stanset hun opp. En iskald grøsning bredte seg gjennom kroppen.

Døden. Den forfulgte henne.

Hun kunne knapt gå utenfor døren før den pustet henne i ansiktet.

Så hørte hun plutselig latter fra den andre siden av veien. Der lå Stentuna skole, og skolegården var full av lekende barn. Lyden la seg rundt henne, og et kort sekund ønsket hun at hun kunne vært med. Det virket så bekymringsløst. Barna var så lykkelige og sorgløse.

Ellen satte seg i bilen og lente hodet mot vindusruten. Hun skulle ønske hun kunne begynne på nytt og leve livet om igjen.

Egentlig ville hun bare flykte vekk fra alt. Men i realiteten var hun på vei tilbake dit alt hadde begynt. Hvordan kunne det ha gått så galt?

HANNA 10.15

Barna sto i en klynge i skolegården. Virret urolig fram og tilbake og terget hverandre. Maktlekene, som de kalte dem på skolen, hadde utartet. Ritualer med krenkelser, vold og fornedring som det var vanskelig å få slutt på. På søndagens lærermøte hadde de sett en film som viste tre ungdommer som mishandlet en gutt. De spyttet på ham og sparket ham mens han lå på bakken og ba for livet sitt. Noen hadde filmet opptrinnet og lagt det ut på diverse sosiale medier, og videosnutten hadde spredt seg med gruoppvekkende fart. Politiet hadde ikke greid å identifisere noen av guttene på filmen ennå; samtidig hadde de sagt at den slags ikke var spesielt uvanlig. Hanna var redd noen skulle bli drept om de ikke fikk satt en stopper for den typen mobbing, og orket ikke tanken på at et av barna på filmen skulle kunne vært sønnen hennes.

Hvor var Alice? Hanna så seg rundt til alle sider. Pulsen økte. «Alice, hvor er du? Jeg ser deg ikke. Kom fram, er du snill!»

Hvorfor hadde hun ikke bedre kontroll over datteren sin? Hun tørket svette og støv av pannen. Lokker av det lange, tunge håret klistret seg til ansiktet, og hun satte det opp i en knute før hun skyndte seg mot kassen der de hadde strøsand om vinteren. Hvis hun ikke er der, roper jeg om hjelp, tenkte hun og gled i den tørre grusen. Da hun røsket opp kasselokket, møtte hun et storøyd blikk. Det vesle, dukkesøte ansiktet var alvorlig, og Hanna fikk en merkelig visjon av hvordan Alice kom til å se ut som voksen.

«Hva driver du med, mamma? Lukk lokket!»

«Du må ikke forsvinne på den måten. Kom opp derfra!» Hanna grep datteren i armen og halte henne ut av kassen, selv om hun kjempet imot.

«Men da ser de andre …» Alice sprellet med beina. «Slipp meg!»

«Når jeg roper, må du komme med en gang, hører du det?»

Alice var ekspert på å forsvinne, og det var blitt verre i det siste, nå gjorde hun ting hun ikke hadde gjort før. Hanna orket ikke flere bekymringer, det var ille nok å være så urolig for Karl.

«Unnskyld, mamma, men jeg var nødt …» Ansiktet til Alice fortrakk seg, slik det alltid gjorde like før hun begynte å gråte. Øynene ble fulle av tårer.

Det gikk som vanlig rett til hjertet på Hanna. «Nei, det er jeg som skal be om unnskyldning.» Hun forsøkte å smile. Trakk Alice inntil seg og la ansiktet tett inntil nakken hennes mellom de to flettene. «Det var ikke meningen å brøle på den måten, jeg vet ikke hva som gikk av meg. Unnskyld, vennen min. Hva er det dere leker?»

Datteren trakk seg raskt ut av armene hennes. «Ingenting.»

«Du vet at du kan fortelle meg alt.»

«Det er ingenting.» Alice løp bort til de andre ungene.

Karl sto midt i klyngen og glodde olmt på henne med de klare, blå øynene han hadde etter faren sin. Han var en av de eldste på skolen nå; nesten et hode høyere enn de andre barna. Barna i småklassene så opp til ham og flokket seg rundt ham.

Skulle Hanna gå bort til dem og spørre hva som foregikk, eller ville det bare gjøre det verre? De hadde problemer nok som det var. Angsten vokste i takt med hodepinen etter den uhemmede vindrikkingen kvelden før.

Hun lot blikket gli langsomt over den gruslagte plassen og den vakre, gamle folkeskolen i rødmalt tre med hvitt listverk som hun hadde elsket fra første gang hun så den.

Luften sto stille, og vimpelen på flaggstangen hang rett ned. Skogen bak skolen kjentes brått mørk og truende. Blikket hennes ble dratt mot bilene som kjørte i altfor høy fart på riksveien gjennom Stentuna. Lyden fra de ropende, leende ungene lå som en ugjennomtrengelig dur i bakgrunnen. Hjertet galopperte i vei, og hun ble ikke kvitt følelsen av at noen iakttok henne.

«Ai!» Hun snudde seg brått da noen kløp henne i baken. «Gi deg, Johan, hva faen driver du med?» Minnene fra kvelden før dukket opp, ett for ett, og hun skulle ønske hun kunne spole båndet tilbake. Hun skulle virkelig ikke ha drukket så mye vin, og langt mindre latt seg forføre.

«Ikke bann, ungene kunne høre deg.» Han flirte.

Hanna sendte ham et blikk fullt av avsky. «Hold opp! Du har ikke rett til å tafse på meg. Fatter du ikke at ungene kunne se det? Vil du at de skal vokse opp i den troen at gutter har lov å gjøre sånt med jenter? Som rektor har du et visst ansvar.» Hun kunne ikke fatte at hun skulle være nødt til å si det til ham.

«Nå må vi visst ta det litt rolig her, tonen var en helt annen i går kveld. Ja, tenk så fælt om de skulle bli sånn som meg når de vokser til. Store, stygge Johan.» Han spente musklene.

«Jeg burde anmelde deg for seksuell trakassering.» Hun kjente at hun ble het i kinnene, og strevde for ikke å miste beherskelsen.

«Ja, gjør det.» Nå gliste han enda bredere. «Kjemp for dine rettigheter, stå opp til strid! Ta med deg noen av de andre rødstrømpene på lærerværelset i samme slengen når du først er i gang. Hva gjør de nå?» Han gjorde et kast med hodet mot barna og ble plutselig alvorlig i stemmen.

«Jeg vet ikke, men jeg liker det ikke. Alice virket livredd. Hun gjemte seg i strøkassen for litt siden.»

«Selv om Alice er datteren din, betyr ikke det at hun er den eneste du skal bry deg om.»

Hanna nikket, hun visste at han hadde rett, samtidig som han etter såpass lang tid burde visst at det ikke var nødvendig å understreke det. Hvis du jobbet som lærer i bygda der du bodde, var risikoen stor for å få ditt eget barn som elev, og det var ikke alltid helt ukomplisert. Det var som oftest Alice som trakk det korteste strået og fikk minst oppmerksomhet, siden Hanna gjorde sitt beste for at hverken barna eller foreldrene skulle tro at hun favoriserte datteren sin. Det ble galt uansett hva hun gjorde. Det hadde vært det samme med Karl da han gikk i småskolen. Selv om det gjorde vondt å tenke på det, visste Hanna at det hadde påvirket forholdet deres i negativ retning, og at det var på den tiden Karl begynte å trekke seg unna henne. Kanskje han så på henne mer som lærer enn mamma, og antagelig var det derfor hun strevde så hardt for at historien ikke skulle gjenta seg med Alice.

«Det var godt vi hadde det møtet i går,» sa hun. «Vi må innkalle foreldrene også så fort som mulig.»

Johan nikket. «Fælt med det mordet, forresten. Så dere noe? Dere bor jo like i nærheten?»

Hanna svarte ikke, men fortsatte å stirre på barna, som ble mer og mer høyrøstet, og stemningen i skolegården kjentes brått nesten hatsk.

«Bare si fra hvis du vil jeg skal komme og passe på deg når mannen din er bortreist, for det var han jo i går, ikke sant?» Johan dultet henne i siden og skjøt brystkassen fram. Kroppen hans var like svær som egoet, og han gjorde akkurat som han ville. Han så livet som et eneste, stort koldtbord der man kunne forsyne seg med hva man ville, når man ville. «Så du noe?» spurte han.

«Nei, bare sperrebåndene og bilen i morges.»

Før Johan rakk å si noe mer, ringte hun med klokken hun holdt i hånden.

«Hva er det du gjør?» Han kikket på armbåndsuret. «Storefri er ikke slutt ennå, det er fem minutter igjen.»

Det spilte ingen rolle, det kjentes ikke trygt her ute, og det var på tide å skysse ungene inn. «Leken er slutt, nå vil jeg ha alle inn!» ropte hun og fortsatte å ringe med klokken, samtidig som hun saumfór skolegården med blikket.

Følelsen av å være iakttatt var der fremdeles. Hun forsøkte å si til seg selv at det var innbilning, men tenk om det ikke var det?

Hun ville ringe Stoffe så snart hun kunne snakke uforstyrret. Hun hadde knapt rukket å prate med ham etter at politiet hadde vært der og spurt dem ut i morges. I begynnelsen hadde ikke Hanna visst hva hun skulle si, eller hvordan hun burde reagere, da de fortalte om den drepte kvinnen. Men løgnen kom helt naturlig. Barnas svar hadde vært korte og knappe, og hun takket høyere makter for at de ikke hadde fortalt mer.

Stoffe kom forhåpentligvis hjem i kveld, men kanskje alt var blitt annerledes nå? De måtte være forsiktige, holde seg på hver sin kant.

Hanna holdt døren åpen for ungene og telte dem etter hvert som de løp inn. Hun mistet tråden flere ganger, og ble nødt til å telle dem en gang til mens de var samlet i fellesrommet.

Noen av guttene dro opp tunikaen hennes. «Haha, vi så puppene dine.»

«Du har større pupper enn mora mi.»

De lo.

Da enda en gutt trakk opp tunikaen hennes, skrek hun til, altfor høyt og med tydelig dirrende stemme.

Hanna så at Alice trakk seg langt inn i en krok, og hun trakk pusten dypt. «Gå inn og sett dere på plassene deres.»

Før hun lukket døren, kastet hun et siste blikk ut i skolegården. Den var tom.

Hun låste døren og gikk inn i det kjølige klasserommet.

ELLEN 10.35

Istedenfor å fortsette på riksvei 52 mot Örelo svingte Ellen inn på veien mot gården til Ahlvarsson. Hun knuget om rattet og sa til seg selv at hun bare skulle ta et raskt overblikk over stedet før hun kjørte hjem.

Ellen kjente hverken Ahlvarsson eller gården hans, men landeveien hadde hun kjørt på flere ganger i løpet av livet. På den ene siden av veien sto skogen tett og mørk, på den andre strakte havreåkrene seg utover så langt øyet kunne se. Det kjentes som å være på vei mot verdens ende.

Selv om hun visste at hun burde holde seg borte, ble hun trukket til den, trukket til døden. Det var som om den ropte på henne, eller som om den var et narkotisk stoff. Når hun konsentrerte seg om andres smerte, flyttet hun fokus fra sin egen, og da følte hun seg bedre. Iallfall en stakket stund.

Da hun kom fram til et sted som tydeligvis het Solbyn, var veien stengt. Ellen parkerte bak et skilt med påskriften Barn leker, ved siden av teknikernes folkevognbuss med takboks og to politibiler som sto på rad og rekke ved det blå og hvite sperrebåndet. De hadde sperret av et stort område. Hun gikk ut av bilen og trakk den varme luften dypt ned i lungene.

Egentlig burde hun sette seg i bilen og kjøre vekk. Det hun drev med nå, var en slags selvskadingsatferd. Det var én i den lange rekken med psykologer hun hadde gått til, som hadde kommet med den analysen. Istedenfor å skjære seg i armene gravde hun seg ned i brå, voldelig død.

Hundre og femti meter fra sperrebåndene sto en blå Golf – kvinnens bil, formodentlig – med fronten mot Ålberga. Kvinnen måtte ha kommet fra Nyköping-kanten. Det så ut som hun hadde kjørt mot åkeren, det ene hjulet sto ute på veiskulderen. Som om hun hadde stanset for noen eller noe og stilt seg slik at hun ikke hindret trafikken.

Ved siden av bilen hadde politiet satt opp et telt. Liket lå tydeligvis i skyggen av bilen. Teknikere i romdraktlignende kjeledresser jobbet for fullt med å sikre bevis.

Ellen tok et bilde med mobilen. Zoomet inn nummerskiltet på bilen, og tastet tall og bokstaver rett inn i appen for kjøretøyregisteret. Bilen var leaset, viste det seg, men hun kunne ikke se hvem som leaset den.

Før hun rakk å tenke, åpnet hun e-posten for første gang på flere uker. Meldingene raste inn i innkurven, og hun orket ikke engang å tenke på hvor mange uleste e-poster hun hadde. Hun sjekket dem ikke, men mailet direkte til kollegaen Krim-Ann, som jobbet med research i nyhetsredaksjonen. Egentlig het hun bare Ann, men Philip og Ellen kalte henne Krim-Ann fordi hun smugleste krim.

Ellen ba henne sjekke hvem som eide bilen. Siden hun var sykmeldt, burde hun hverken oppsøke drapsåsteder eller maile spørsmål til jobben, men for første gang på flere uker kjente hun hvordan blodet pulserte i kroppen – en befriende følelse.

Det forbauset henne at det ikke var noen journalister på stedet. Enten hadde politiet greid å holde en lav profil, eller mediene syntes ikke saken var interessant nok. Kanskje de allerede hadde definert drapet som en familietragedie og skjøvet det til side, eller det hadde hendt noe ute i verden som hadde større nyhetsverdi enn akkurat denne kvinnens skjebne.

Hun lot blikket gli over åkeren. Et stykke borte gikk en hundepatrulje og søkte. Det var så stille. Kornet vaiet lett i den svake brisen. Fuglene svevde over himmelen – det var vakkert. Ved enden av åkeren skimtet hun hus som hun trodde tilhørte gården til Ahlvarsson, men hun måtte holde seg i skinnet, ikke kjøre dit og overøse ham med spørsmål. Nysgjerrigheten hadde alltid vært hennes styrke, men den kunne også bli en svakhet hvis hun lot den overta styringen. På den andre siden av veien, et stykke borte, lå Solbyn, et lite boligfelt som bare besto av tre røde eneboliger omgitt av stakittgjerder i samme farge.

Solen stekte, og Ellen grep solbrillene som lå i passasjersetet.

Noen barn på sykkel stanset foran sperrebåndet.

De hadde fargeglade ryggsekker og nyklipt hår. Svette panner og sommerbein med skrubbsår. Nye klær som sikkert var innkjøpt til skolestart – shorts og T-skjorter og joggesko. Hun husket – med blandede følelser – hvordan det var å begynne på skolen igjen etter sommerferien.

Ungene lo og pekte. Et par av dem snudde seg mot henne og flirte, og Ellen slo blikket ned.

De er bare nysgjerrige, de fatter ikke alvoret, tenkte hun da de syklet videre.

«Unnskyld,» ropte hun og gikk fram mot sperrebåndet. «Jeg heter Ellen Tamm og er krimreporter ved TV4. Er det noen jeg kan snakke med her?»

En politibetjent kom motvillig bort til henne. Han hadde på seg en vest som lignet den typen sportsfiskere bruker, øynene var smale og det lyse håret bustete. «Vi kan ikke svare på spørsmål her på åstedet, og vi trenger arbeidsro,» sa han og viftet vekk insektene som surret rundt ham.

Ellen tok av seg solbrillene. «Jeg skjønner det. Jeg skal la dere fortsette å jobbe, men kunne du bare fortelle meg kort hva dere vet?»

«Alt jeg kan si, er at vi har mistanke om en grov forbrytelse. Har du flere spørsmål, må du spørre Börje, som leder den innledende etterforskningen. Börje Swahn. Ring sentralbordet.»

Før han rakk å snu seg, fortsatte Ellen: «Er den drepte identifisert?»

Han sukket og så på henne som om hun ikke var den skarpeste kniven i skuffen, og skulle sikkert ønske han kunne vifte henne vekk slik han viftet vekk fluene.

Han hadde på en måte rett. Det var sjelden hun snublet over et drap på denne måten uten å vite noe på forhånd. «Har dere funnet fotspor, har noen gått ut av bilen?» De hadde antagelig ikke funnet hjulspor, siden Ahlvarsson hadde saltet veien. Det var i det hele tatt vanskelig å finne hjulspor når det var så tørt.

Han ristet på hodet.

«Har dere funnet noe? Kom igjen, noe må du vel kunne gi meg?»

«Nei, det kan jeg ikke.» Han snudde på hælen og gikk. «Ring Börje.»

Faen, tenkte Ellen og så etter ham.

Kunne kvinnen ha stanset for å ta opp en haiker? Eller hadde noen sittet på med henne i bilen? Men hvordan hadde vedkommende i tilfelle kommet seg vekk herfra? Ellen bestemte seg for å sjekke det lokale kollektivtilbudet og ringe Börje Swahn.

Det pep i mobilen. Hun hadde ennå ikke vent seg til at den var slått på, og spørsmålet var om hun var klar til å møte virkeligheten, stå imot nettrollene, hatet, truslene og all den andre dritten. Nei, egentlig ikke – men hun kunne ikke stenge verden ute i all evighet.

Hvor er du? Mamma

Ellen sukket dypt og kastet et skrått blikk opp mot gården til Ahlvarsson, før hun gikk tilbake til bilen.

ELLEN 11.15

Hun kjørte oppover alleen, og angsten vokste seg sterkere for hvert par med hundre år gamle lindetrær hun passerte. Hun hadde ikke vært hjemme på Örelo siden tidlig på sommeren, like etter Lycke-saken. Hun hadde holdt ut i to dager før det kjentes som om øya slukte henne helt. I bakspeilet så hun støvskyen som dekkene virvlet opp fra grusveien. Hadde hun hatt noe valg, ville hun aldri ha reist tilbake, iallfall ikke på en god stund ennå.

For å dempe den økende følelsen av ubehag åpnet hun Aftonbladets app på mobilen og kjørte med én hånd på rattet mens hun surfet gjennom nyhetene.

Hovedoppslaget var fotballbråket kvelden før, da en mann ble drept på Sveavägen i Stockholm. Deretter fulgte en artikkel om hetebølgen, og så kom en reportasje om en av deltagerne i vårens sesong av Paradise Hotel som hadde solgt dop på en nattklubb i Växsjö.

Hun måtte rulle seg langt nedover før hun fant et lite avsnitt om drapet i Stentuna.

På nettstedet til TV4 fant hun et kort innslag på slutten av morgenens lokalnyheter, sammen med et kart over Stentuna.

En kvinne ble funnet død i utkanten av Stentuna i morges, og politiet behandler foreløpig saken som et mistenkelig dødsfall. Ifølge politiet ble kvinnen funnet utendørs, og omstendighetene tilsier at man ikke kan utelukke at det dreier seg om et drap. Har noen sett eller hørt noe som kan ha sammenheng med dette, bes de kontakte politiet på telefon 114 114.

Da Ellen svingte opp på åskammen og fikk øye på herregården, slo stanken fra grisene mot henne. Hun lukket bilvinduene, saktnet farten og kjørte langsomt inn på den perfekt rakte gruslagte plassen, der hver stein hadde hatt sin bestemte plass siden herregården ble bygd på 1700-tallet.

Kvalmen bølget gjennom henne da hun gikk ut av bilen. Det var vanskelig å si om den skyldtes varmen, stanken eller øya.

Hun sukket dypt da hun lot blikket gli over den storslagne, vakre bygningen med den stygge, gule fasaden. Tett bevokst av eføy helt opp til soverommene – for å holde tyver unna, ble det sagt. Ren ironi, for det ubehagelige hadde allerede sneket seg inn.

«Der er du endelig. Jeg ble nesten urolig for deg, og du svarer jo ikke på mobilen.» Mamma Margareta kom ut gjennom kjøkkendøren og innledet som vanlig med en negativ bemerkning.

Ellen smelte igjen bildøren. «Men nå er jeg jo her.»

Margareta var kledd i grånyanser – en lys overdel og mørkere bukser med press. Leggevann holdt de sølvgrå lokkene på plass. En gang i uken gikk hun til frisøren for å vaske og legge håret, til forskjell fra Ellen, som nå skyndte seg å sette opp det rufsete håret i en knute midt oppå hodet for ikke å gi moren enda en ting å klage over.

De ga hverandre en fort klem.

«Får jeg se på deg.» Margareta tok et skritt tilbake. «Så tynn du er blitt! Har du ikke spist i sommer?»

Ellen svarte ikke, men åpnet bagasjerommet.

«Du ser fantastisk ut, det kler deg virkelig. Hvis du går ned enda noen kilo, kommer du sikkert inn i de kjolene som jeg brukte da jeg var på din alder. Og dem kjøpte jeg etter at jeg fikk deg og tvillingsøsteren din.»

Det var vanskelig ikke å høre stoltheten i stemmen.

«Jeg har alltid drømt om at en av dere skulle bruke dem …»

Ellen hadde knapt vært hjemme i fem minutter, men moren hadde allerede greid å sette fingeren på alt som gjorde at hun fikk lyst til å dra derfra med det samme. At hun hadde mistet tvillingsøsteren sin, at hun var singel og uten umiddelbare utsikter til å få egen familie, at hun ikke tok kontakt ofte nok, at hun var mindre vellykket … Men Ellen visste at det ikke var noen vits i å begynne noen diskusjon med moren, såpass hadde hun lært. Hun bet seg hardt i leppen isteden.

«Skal jeg hjelpe deg med bagasjen?» Margareta kom bort til Ellen og stirret ned i bagasjerommet. «Er dette alt du har med deg? Du vet vel at du må bli her til du er bedre?»

Ellen løftet ut weekendkofferten. «Jeg vet det,» sa hun og smelte lokket igjen. «Jeg trenger ikke mer.»

«Okei, siden du sier det. Gå inn og stell deg etter reisen, så setter jeg fram iste nede ved båthuset. Jeg har lagd den selv av mynteblader fra hagen. Og kanskje du burde skifte til et mer passende antrekk?»

«Hvorfor det? Spiller det noen rolle hva jeg har på meg her ute?» spurte Ellen og så ned på den slitte jeansshortsen og den rosa behåen, som vistes gjennom den tynne, hvite, krøllete blusen.

Plutselig svingte en svart SUV opp på plassen og parkerte ved siden av Ellens bil. En mann kom ut og smelte bildøren igjen etter seg.

«Fy faen som det lukter gris her.»

«Pappa,» sa Ellen. «Hva gjør du her?» Hun kunne ikke huske sist de hadde møttes på Örelo.

«Vi må snakke om dette alle tre. Jeg orker ikke takle deg alene,» sa Margareta lavt til Ellen uten å ta øynene fra eksmannen.

«Hei,» sa han og ga Ellen en flyktig klem, men hun rakk likevel å kjenne duften av eau de colognen hans og merke at huden var kjølig – han hadde klimaanlegg i bilen.

Han tok av seg de mørke solbrillene, og Ellen så at han var stilig som alltid. Da hun var liten, syntes hun at han var verdens peneste pappa, og verdens beste, uansett hva han gjorde. Alt han rørte ved, ble til gull.

Det var nok derfor det gjorde så vondt da det bildet av ham måtte skiftes ut. Da han valgte dem bort.

«Hei, Erik,» sa Margareta og myste mot solen.

«Hei,» sa han og kysset henne på kinnet.

Ellen skulle ønske hun ikke hadde sett at moren rødmet.

«Gå ned til stranden så lenge, dere,» sa Margareta, «så skal jeg hente noe å drikke.»

De gjorde som hun sa. Ellen gikk en meter bak faren nedover stien mot båthuset.

«Her er det som det alltid har vært,» sa han og lot blikket gli over hagen og utover sjøen. «Jeg tror ikke jeg har vært her på … hvor lenge kan det være … ti år?» Han lød nesten stolt, som om han snakket om et sted der han bare hadde vært innom fra tid til annen. Ikke der han hadde bodd, fått barna sine og mistet ett av dem.

Da de kom ned til vannet, gikk han ut på brygga og dro litt i fortøyningen til båten. Antagelig for å se om han kunne finne noe å klage på. Egentlig forsto hun ikke hvorfor det gjorde henne noe, det var jo ikke hun som hadde fortøyd båten, men av en eller annen grunn tolket hun alt han sa og gjorde, som kritikk av henne. Det var vanskelig å avgjøre om det var ordene eller tonefallet hun reagerte sterkest på. Kanskje det var måten han sa ting på – eller at hun la mer i ordene og fikk dem til å bety noe annet. Som for eksempel det med griselukten. Herlig at jeg har lagt dette bak meg. Dere lukter vondt.

Ikke lenge etter kom Margareta tilbake med et brett. Hun dekket på bordet i sittegruppen på verandaen utenfor båthuset, og satte fram den hjemmelagde isteen. «Hvorfor har dere ikke satt dere?» sa hun i en litt anklagende tone.

«Du har ikke en øl, da?» spurte Erik og satte seg på en av stolene lengst borte, helt inntil båthuset og badstuen.

«Jeg har jo lagd iste.»

«Ja, fint, men nå har jeg lyst på en øl.» Han så på henne som om hun jobbet der. Ellen ventet bare på at han skulle knipse med fingrene for å få henne til å skynde seg med bestillingen.

«Vel, jeg skal se hva jeg kan finne – kanskje noen har satt igjen en øl her en gang.»

Ellen så etter moren da hun med tunge skritt gikk tilbake til kjøkkenet for å tilfredsstille eksmannens krav. Hun satte seg et stykke unna faren og tok en slurk av isteen, som overhodet ikke smakte mynte, men snarere persille. Samtidig studerte hun faren, som satt der bredbeint i den velsittende dressen. Han kneppet opp den øverste knappen i skjorten.

De hadde ikke sett hverandre på over et år. Sist de snakket sammen, måtte ha vært ved juletider, da de ønsket hverandre god jul i telefonen.

«Vi burde kanskje lage et slags årsreferat for å oppdatere hverandre om alt som har hendt siden sist. Sånn som de julebrevene du og mamma sendte til alle vennene deres før i tiden for å fortelle om året som hadde gått, og hvor fint vi hadde det i den lille familien vår.»

Han hevet øyenbrynene.

«Jeg bare tullet,» sa hun fort. «Går det bra?»

«Ja, jeg synes nok det,» svarte han, tok av seg dressjakken og hengte den pent over stollenet. «Mye å gjøre, men det er jo bare positivt. Nyköping begynner å bli ganske så lønnsomt for en strafferettsadvokat.»

Ellen nikket. Selv hadde hun ikke mye å fortelle. Hva hadde egentlig hendt? Det virket som om livet flommet på for alle andre, men ikke for henne. Kanskje hun burde være takknemlig for at han ikke spurte hvordan hun hadde det. Hun visste ikke om hun ville orke å fortelle det, og dessuten hadde han sikkert ikke lyst til å høre sannheten.

Ellen følte seg svett og skitten og ønsket faktisk at hun hadde rukket å skifte. «Har du hørt om drapet i Stentuna?»

«Ellen – nå synes jeg du skal fokusere på de riktige tingene.»

Han snakket langsomt, som om hun var et lite barn som ikke forsto noen ting, og ikke visste hva som var best for henne.

«Okei.» Hun bet seg i leppen og fortsatte: «Står det bra til med familien også?»

«Ja visst. Skolen har jo begynt igjen, så det er fullt kjør, men Carro er fantastisk flink med ungene.»

Ellen tok en slurk av isteen. Carro, ja. «Og hun har det bra?»

Foreløpig ikke ett motspørsmål fra ham, likevel fortsatte hun å spørre som en dum bikkje som logret selv når den fikk juling.

«Ja, hun har åpnet en liten innredningsbutikk i Nyköping som går så det uler, så det er ordentlig morsomt. Hun har reist rundt på messer og funnet fine ting i klare farger; det er tydeligvis den nye moten i høst. Hun fører kvalitetsvarer, du burde komme og ta en titt.»

Ellen nikket og lurte på om han husket at hun bare hadde svarte og hvite møbler hjemme i leiligheten.

«Vi var faktisk i Stockholm i forrige uke og kikket på et lokale der.»

Så hyggelig at dere stakk innom, da.

«Og har dere hatt det fint i sommer?» Hvorfor kunne hun ikke holde kjeft? Egentlig ville hun ikke vite det engang. Fra nå av skulle hun ikke si et ord.

«Ja, fint – vi var i Frankrike, og der var det varmere enn noen gang, så vi har hatt en alle tiders sommer. Ikke i nærheten av tolv grader og regn, slik det var her i Sverige.»

Ellen tok på seg solbrillene. Ingen slo faren når det gjaldt å få henne til å føle seg ubetydelig. Det måtte være ren tortur for ham å sitte der med sin mislykte datter fra et tidligere liv. Så deilig for ham at han hadde greid å flytte fra gården, kutte alle bånd til fortiden og begynne et nytt liv med en ny, ikke-bitter kone som hadde åpnet innredningsbutikk med klare farger.

«Er det lenge siden du snakket med broren din?»

Fleipet han med henne? «Ja – enn du, da?»

«Ja, han stikker innom av og til, og så ses vi selvfølgelig på kontoret, men der er det bare jobb, jobb, jobb.» Han trommet på bordet med fingrene.

«Det samme her – bare jobb. Jeg vet ikke om jeg orker å drive gården stort lenger,» sa Margareta, som endelig var tilbake med en øl i hånden. «Helvetes veps!» Hun viftet dem vekk med hånden. «Det er visst for varmt for dem også, se hvor langsomt de beveger seg,» sa hun og rakte ølen til Erik.

«Det ser da fint ut her, akkurat som før.» Han tok en slurk øl.

«Jeg gjør mitt beste.»

Til tross for at Ellen faktisk følte med moren, kjentes det som Margareta la en kilo på skuldrene hennes med hver bitre bemerkning hun slengte ut.

«Ellen, vil du være så snill å ta av deg solbrillene og ikke oppføre deg som en tenåring.»

Ellen trakk motvillig av seg solbrillene og la dem på bordet.

Erik bøyde seg fram. «Din mor og jeg har snakket sammen, og vi vet at du ikke har vært på jobben i hele sommer, helt siden du jobbet med saken om den jentungen …»

«Lycke.»

«Ja, det var kanskje det hun het. Uansett har du ikke betalt husleien, og antagelig ingen andre regninger heller. Snart har du vel namsmannen på døren. Du har jo penger, jeg fatter ikke hvorfor du ikke betaler. Jeg kan ikke la deg bli boende der hvis du ikke skjerper deg og begynner å oppføre deg som et voksent menneske.»

Ellen tenkte på hvordan det føltes når hun ikke hadde vært i stand til å komme seg opp av sengen. Når kroppen var tung som bly, og angsten strammet som en løkke rundt halsen. Når hun måtte bruke alt hun hadde av energi bare på å overleve dagen, selv om hun egentlig ikke ville dét engang.

«Du kan ikke ha det slik lenger. Og psykiatrisk akuttavdeling, Ellen, det er alvorlige greier.»

Hun forsøkte å forestille seg hva slags bilde foreldrene kunne ha av en psykiatrisk avdeling. Sikkert noe i likhet med et galehus fra nittenfemtitallet, der pasientene lå fastspent i sengene og skrek når de fikk elektrosjokkbehandling.

«Vi er jo glad i deg,» fortsatte han.

Det brant bak øyelokkene.

Erik drakk mer øl. «Vi vil at du skal bli her hos mor til det går bedre med deg.»

«Men hva skal jeg gjøre her?» fikk hun sagt. Fattet de ikke at hun bare ble verre av å bo på Örelo?

«Du kan vel ri eller dra ut med båten eller hva som helst.» Erik holdt seg brått for nesen. «Herregud, jeg hadde virkelig glemt hvor ille den griselukten er.»

Du lukter vondt.

Hun skulle ønske hun ikke hadde tatt seg så nær av den tidligere bemerkningen hans, den hadde svekket henne og gjort henne mottagelig for enda et slag.

«Kanskje du kunne begynne å synge, du var jo så flink til å synge,» fortsatte han.

«Nei, det var Elsa.» Hun tok demonstrativt på seg solbrillene igjen. Selv om tvillingsøsteren omkom i en tragisk drukningsulykke da hun var åtte, ble de fremdeles sammenlignet med hverandre.

«Nei, det var deg. Husker du ikke den skoleavslutningen da du fortsatte å synge etter at alle de andre hadde sluttet? Du sang et helt vers med sånn innlevelse at du ikke merket at du sang solo. Og det fjeset du satte opp da du til slutt skjønte at du var den eneste som sang,» sa han og begynte å le, «det glemmer jeg aldri. Du var så søt.»

Hun måtte smile, selv om hun prøvde å la være.

«Det viktigste er at du blir bedre,» sa han og ble alvorlig igjen.

«Ja, og så har jeg bestilt time hos doktor Hiralgo tre ganger i uken nå til å begynne med.»

«Hva?» Erik så på Margareta. «Hvorfor det? Vi var jo enige om at vi ikke skulle ha noen sånne hokuspokusfolk. Ellen må begynne å se fremover og ikke grave i fortiden. Er det ikke han som driver med hypnose og graver opp gamle minner og dritt? Bare juks og fanteri.»

«Han hjalp meg da du forlot oss.»

Vær så snill, mamma, ikke begynn med det der igjen. Vær så snill.

«Jeg tror Ellen har godt av det,» fortsatte hun. «Hun må gjennom alt som har hendt, for å komme seg videre. Hun har allerede gått til mange psykologer uten at det har hjulpet. Det går ikke lenger. Tiden er i ferd med å løpe fra oss. Vi kan ikke drive på som før lenger …»

Hallo, jeg sitter faktisk her, jeg også.

De ble avbrutt av at Eriks mobil ringte.

«Du og jeg må snakke om dette senere,» sa han henvendt til Margareta. «Når Ellen ikke er til stede. Unnskyld, men jeg er nødt til å ta denne.»

Ellen fulgte faren med blikket da han reiste seg og gikk litt unna for å ta samtalen. «Hva er det du og pappa skal snakke om uten at jeg er med?»

«Ingenting.»

«Jeg vil helst være med på å diskutere dette.»

«Det er ikke alt som dreier seg om deg, Ellen.»

Ellen fnyste, men sa ingenting. De ble sittende tause og se utover den rolige sjøen.

Etter noen minutter kom Erik tilbake.

«Jeg må dra. Det var jobben. Dette kommer til å ordne seg, det var fint vi fikk tatt tak i det nå. Ring meg hvis dere trenger hjelp av noe slag. Og Ellen – sørg for å bli frisk, ellers kan du ikke bli boende i leiligheten på Skeppsbron. Vi må kunne stole på at du skjerper deg fra nå av.» Han ga henne et fort kyss på kinnet, takket for ølen og forsvant med raske skritt oppover mot huset.