Sofie Sarenbrant

Avdeling 73

Oversatt av Henning J. Gundersen

Sofie Sarenbrant

Avdeling 73

Oversatt av Henning J. Gundersen

Til min mormor

(bedre sent enn aldri)

FREDAG 24. APRIL

1

EN FREMMED DAME løfter opp spedbarnet og forsvinner av sted. Emma Sköld rekker bare å oppfatte en utydelig ryggtavle før øyeblikket er over. Deretter går det enda noen sekunder før hun forstår hva det var som faktisk skjedde. En isende kulde skyter opp gjennom ryggmargen idet hun innser hva hun er i ferd med å miste. Hun prøver å reise seg og springe etter, men kroppen vil ikke lystre. Reagerer ikke. Hun er ikke engang sikker på om den er der. Verken bein eller armer lar seg rikke. Hun må være fastbundet. Noe gnager mot halsen når hun vrir seg fram og tilbake. Pustingen føles påtvunget. Lungene fylles med luft på en mekanisk måte.

Skarpe lamper i taket, blender henne.

Emma begynner å fekte med armene i ett siste desperat forsøk på å komme seg løs, men bevegelsene framkaller en uutholdelig smerte. Spisse torner virvler rundt inni blodårene hennes så fort hun prøver å bevege seg. Kreftene renner ut av henne, hun blir liggende stille, tvunget til å gi opp og innse at hun ikke kan gjøre noe for å redde datteren sin fra de fremmede hendene. Er det ingen her som kan gjøre noe? Ingen som oppfatter panikken hennes?

Hun må rope på hjelp. Tar sats og skriker, men det er helt stille i rommet. Det kommer ikke en lyd, samme hvor hardt hun tar i.

Det som ikke måtte skje, har akkurat skjedd, uten at hun kunne sette seg til motverge. Emma nekter å akseptere det, ikke uten kamp. Med en besluttsomhet som overvinner all motstand, prøver hun å rive seg løs. Først armene. Hun røsker og drar, samtidig som hun vikler seg inn i klare slanger med grumsete væsker i. Hun klarer å reise overkroppen, men beina nekter å samarbeide, blir bare liggende der helt urørlige.

Endelig høres lyder, langt borte fra. Klaprende fottrinn og stemmer som nærmer seg. Stemmene er høylytte, spørrende og opphissede. Emma vet ikke om personene kommer for å hjelpe henne, eller om de er hennes fiender.

Maktesløsheten legger seg som et teppe over henne, og svetten klistrer seg til huden. Skrekken og den lydløse skrikingen har tørket ut munnen og halsen hennes.

Noen har tatt barnet hennes.

2

SJU SPEDBARN og en litt større jente ligger i en ring på vatterte matter, framfor foreldrene sine. To av barna har sovnet, et av dem vrir urolig på seg og klynker i protest uten at moren griper inn. Kanskje er det den sure sangen som skjærer i ørene til babyen. Hillevi prøver å filtrere ulyden og fokusere på det positive. Foran henne ligger den lille juvelen på rygg og kikker nysgjerrig opp på de store hendene som gjør bevegelser etter Lille Petter Edderkopp. Barnesangen fortsetter i sin ubestemmelige toneart, men med tanke på at den eldste i publikum er seks måneder gammel, spiller det ingen rolle. Damen ved siden av Hillevi, hun med den skrikende ungen, bøyer seg fram mot henne og hvisker unnskyldende:

«Kolikk.»

«Stakkars», svarer Hillevi i et forsøk på å virke høflig interessert. «Jeg vet hvordan det kan være.»

Deretter stemmer hun i av full hals på refrenget for å markere at samtalen er over. Hun er her for å synge, ikke for å være sosial. Dagens eneste aktivitet skal nytes fullt ut, før hun vender tilbake til rutinene. Sangpedagogen foreslår en kort pause for bleieskift og amming før de fortsetter med de siste barnesangene i repertoaret. Hillevi kikker på klokka og ser at hun fortsatt har god tid. De kan godt bli med på avslutningen.

«Jeg heter forresten Tamara», sier damen ved siden av, og strekker fram en sped hånd prydet med en klumpete ring.

«Hillevi», svarer Hillevi sjenert og begynner å famle etter tuben med desinfiserende håndrens. «Så søt han er, for det er vel en gutt?»

Tamara ler. «Ja visst, han heter Måns, tre måneder. Hva med datteren din, da? Hun ser ut til å være … fem måneder omtrent?»

«Hun er et halvt år.»

Nå kommer det sikkert en kommentar om at hun er for stor for denne aktiviteten, tenker Hillevi, og forbereder seg på en forsvarstale. Diskré klemmer hun ut litt mer spritgelé av tuben for å eliminere eventuelle bakterier etter håndtrykket. Best å være på den sikre siden, hun har ikke tid til å bli syk.

«Veldig søt. Hun har munnen din», sier Tamara i stedet for å komme med formaninger.

Hillevi trekker pusten dypt og retter på den ubekvemme blusen hun har på seg. «Takk, du er den første som har sagt det.»

«Måns er som snytt ut av nesen på faren sin», fortsetter Tamara å plapre i vei som om den informasjonen var av betydning for omverdenen. «Det fins ikke spor etter meg.»

«De kommer kanskje fram etter hvert», sier Hillevi trøstende og kikker på Måns. Tamara har rett, det er ingenting som tyder på at de er i slekt i det hele tatt. Så synd for henne, da.

Hillevi puster dypt igjen og håper at sangen snart skal begynne igjen så hun slipper å tørrprate mer med dette mennesket. Og hun blir bønnhørt. Pedagogen i hjemmestrikket kofte og misfarget hår, kommer tilbake, og Hillevi slapper av igjen.

Det var overhodet ikke i hennes planer at hun skulle følge med en barselgruppe på trilletur, langt mindre gå på kafé med noen. Ikke det at noen hadde invitert henne heller. Hun ville helst være alene med den lille når hun først fikk sjansen, men holdt på å fly på veggen av kjedsomhet i leiligheten. Egentlig burde hun ikke ha gått ut i det hele tatt, hun er klar over det. Bare til butikken, men ikke lenger. Samme rutinen hver gang. Men det skader ikke med frisk luft og litt aktivitet, tvert imot fører det til at hun setter større pris på tiden i leiligheten. Snart er babysangen over for denne gangen og hun kan gå hjem igjen som om ingenting hadde skjedd. Ingen trengte noensinne å få vite noe.

Akkurat idet de skal stemme i med Bæ, bæ, lille lam, skjer det utrolige:

«Mam … mam.»

Hillevi stirrer triumferende på den vesle jenta. Hørte hun riktig eller var det bare noe hun innbilte seg?

Tamara dulter albuen sin lett i siden hennes. «Hun sa mamma, er ikke det fantastisk?»

Tamara skulle bare visst hvor fantastisk det faktisk er.

3

«HUN ER I FERD MED Å VÅKNE», sier en stemme som Emma ikke gjenkjenner.

Det rykker i øyelokkene, men de forblir lukket. Trøttheten er lammende, og det tar en stund før hun klarer å åpne øynene. Kanskje ble hun borte en stund igjen, hun vet ikke. For et øyeblikk siden satt hun på ryggen av en hest i galopp, og nå ser hun seg rundt i et sterkt opplyst rom. Hun prøver å myse mot lyset, men det forsterker bare den voldsomme smerten i hodet. Rommet er fullt av apparater og skjermer med flimrende tall og vekslende kurver som gjør henne svimmel og øker kvalmefornemmelsen. Etter en stund begynner hun å oppfatte blå- og hvitkledde skikkelser som minner om kjempesmurfer. De stirrer på henne med alvorlige øyne. Hvem er de og hva er det de vil? Ingen av dem sier noe, det virker som de venter at hun skal ta initiativet.

Smurfene har munnbind, og det går opp for Emma at hun befinner seg på et sykehus. Det blir for mange inntrykk, hun klarer ikke å sortere dem og alt blir uklart. Like etter sovner hun igjen.

Neste gang hun åpner øynene, gjør hun et nytt forsøk på å finne ut hvor hun er. Det virker som noen snakker til henne, men Emma klarer ikke å oppfatte hva som blir sagt. Det suser i ørene. Panikken stiger. Damen som står ved siden av senga, fortsetter å forklare noe samtidig som hun gestikulerer med armene og hendene. Emma klarer å skille ut noen av ordene: Sambo. Familie. På vei. Det er alt. Resten smelter sammen til en grøt av meningsløse ord. Emma må konsentrere seg for å få svar på det viktigste spørsmålet: Hva gjør jeg her? Hun føler også at det er noe som mangler. Noe viktig.

Det klør på kinnet og Emma prøver å løfte den ene armen. Ingen reaksjon, ikke så mye som en tendens til bevegelse. Damen fortsetter bare å snakke samtidig som Emma anstrenger seg til det ytterste for å bevege høyrearmen. Det må gå, men det skjer ingenting. For et øyeblikk siden ville hun komme seg vekk herfra for enhver pris, det hastet, en krisesituasjon. Men Emma kan ikke huske hvorfor hun følte det sånn. Med en voldsom kraftanstrengelse klarer hun å løfte hånden opp mot ansiktet, men slangen i armen stritter imot. Hun kjenner et hardt plastrør på halsen sin. Samtidig ser hun at damen nikker og hører at hun sier noe som høres ut som «trakeostomi».

Emma skjønner ingenting. Damen snakker tydeligvis et annet språk. Hun vil kjenne på den dingsen på halsen en gang til, men kreftene svikter. Kvalmen vender tilbake og rommet begynner å snurre. Om en stund skal hun prøve igjen, hun må bare hvile først. En merkelig ro faller over henne. Hun er ikke engang sikker på hvem hun er lenger, hvilket kanskje er like greit. Hun trekker på munnvikene av konklusjonen sin i et tappert forsøk på å smile, men leppene beveger seg ikke. Som lyn fra klar himmel kommer hun på hva det er hun mangler.

«Ines!» skriker Emma med sine siste krefter.

4

PÅ VEIEN HJEM fra babysangen stanser Hillevi ved kiosken. Framskrittene til Ines må feires på en eller annen måte. Tenk at hun sa mamma, Hillevi klyper seg i armen for å forsikre seg om at hun ikke drømmer. Hun bestemmer seg for å kjøpe årets første is. Heldigvis sovnet Ines i vogna etter sangtimen, så hun slipper å bli fristet. Hillevi har ikke tenkt å introdusere henne til is riktig ennå. De har det ikke travelt med å komme tilbake til leiligheten, så hun nyter å bare slentre rundt omkring og leve i nuet. Hun har blitt god til å absorbere inntrykkene i ethvert øyeblikk, skape noe fint og verdifullt av tiden de har sammen.

Før livet igjen fikk mening, i november i fjor, var hver dag en kamp, og egentlig skjønner hun ikke hvordan hun klarte å motivere seg til å stå opp av senga. Nå er Hillevi glad for at hun ikke ga opp. Ellers hadde hun gått glipp av dette, tenker hun, og retter på pleddet som har havnet på skeive i vogna. Med rett innstilling og vilje kan nok de fleste deprimerte mennesker finne tilbake til en levelig tilværelse, og hun av alle vet hvor mye som kreves. Iblant måtte det en viss porsjon flaks til også for å våkne opp igjen, hvilket var akkurat det som skjedde med henne. Hillevi ser seg nøye rundt før hun krysser veien med Daim-isen i den ene hånden og håndtaket til barnevogna i den andre. Hun ville aldri kunnet tilgi seg selv hvis det skjedde noe bare fordi hun var uoppmerksom. Stockholmstrafikken kan være rene drepen, og hun vet ikke hvor mange ganger hun har vært nødt til å røske til seg barnevogna på grunn av råkjørere.

Nå er hun snart over St. Eriksbron, og vinden tar tak i den lange kappen hennes så den flagrer. Selv om sola skinner, er vårlufta fortsatt skarp, og Hillevi grøsser. Hun har alltid vært frossen av seg, hvilket kan komme av mangelen på underhudsfett. Det ser mye deiligere ut å ligge i vogna, godt innpakket som i en kokong. Bagvogna begynner riktignok å bli for liten for Ines, må snart bytte til en sportsvogn.

Alt går så fort, noe som gir henne en todelt opplevelse. Spennende på en måte, men også stressende. Før hun vet ordet av det begynner hun på førskolen, grusom tanke. Gudskjelov er det mange måneder igjen til det ennå. Hillevi håper at de skal ta godt vare på den tiden sammen.

Det er ikke mange hundre meterne igjen til leiligheten på Hälsingegatan, hennes nye festning. Hun vet ikke hvor mange timer hun har tilbrakt der, skiftet bleier, matet, og framfor alt lekt. Når Ines blir litt eldre, vil det åpne seg en verden av nye muligheter. Da kan de være i lekeparken hele dagen. Bygge sandslott, huske og skli nedover rutsjebanen. Noe å glede seg til, hvis hun skulle få tillatelse til å forlate leiligheten.

Hillevi er framme, går inn i oppgangen og trykker på knappen til heisen. Håper at hun får noe besøk snart, det er så trist når hun sover. Selv om det er nok å gjøre i leiligheten, blir hun fort rastløs. Hun unngår bevisst å gå inn i kjøkkenet for å slippe å se hvordan oppvasken hoper seg opp. Der går grensen, det er ikke hennes ansvar bare fordi hun er hjemme med Ines. Egentlig burde hun benytte anledningen til å hvile den tiden Ines sover, men det pleier å være vanskelig å falle til ro. Så fort hun blir alene med tankene sine har de en tendens til å spore av, og hun er redd for at de skulle kunne bli mørke igjen og trekke henne tilbake ned i dypet.

5

KRISTOFFER PUSTER UT etter at alle håndtrykk er overstått og han kan komme seg ut fra møterommet. I over en time har han utsatt alt annet for å sette opp kontrakten, hvilket var en befrielse. Men i samme øyeblikk som han slipper fokus på møtet, kommer den nagende angsten tilbake. Virkeligheten.

For snart et halvt år siden falt hele livet hans i grus. Han hadde begynt å føle noe som kunne minne om harmoni da det skjedde som ikke måtte skje. Beskjeden han fikk fra Josefin den dagen, får ham fortsatt til å våkne gjennomsvett om nettene. Emma er på akutten, bevisstløs. Hvor fort kan du være her?

En beskjed som forandret alt.

Emma var så full av energi den kjølige novembermorgenen. Hun gledet seg voldsomt til å kunne ta en tur til ridesenteret, selv om hun hadde vanskelig for å rive seg løs fra Ines. Etter å ha dobbeltsjekket mat- og sovetider med ham, tok hun på seg ridestøvlene og forlot dem i leiligheten i Vasastan. Selv husker han en skrekkblandet fryd over å være alene med datteren sin, hun var jo knapt fire uker gammel. De hadde riktignok klart å få henne til å ta tåteflaska en gang iblant, men ikke alltid. Likevel tok Emma sjansen på å være hjemmefra noen timer, for aller første gang etter fødselen. Etter formiddagsmaten sovnet han sammen med Ines i dobbeltsenga, og de utvidet tidsbegrepet for hva som kan kalles en ettermiddagslur, så det tok ham noen sekunder å bli klar i hodet. Det gikk enda litt tid før han tenkte tanken på å sjekke mobilen som lå og ringte i stellebagen.

Den samme ringetonen avbryter tankene hans nå.

Kristoffer hører mobilen sin et sted på kontoret, men har det ikke travelt med å nå den. Han har blitt skuffet så mange ganger når han har svart med håp om en positiv beskjed fra sykehuset. Det er bare å akseptere fakta: Emma kommer aldri til å våkne igjen. Han fyller kaffekoppen og støter på en kollega. I samme øyeblikk som han skal til å skryte av det siste honoraret sitt, hører han mobilen igjen. Et pågående menneske, helt klart. Sikkert en ivrig spekulant som kommer til å gå i fistel når han får høre at objektet ble solgt allerede før visning.

«Den har ringt under hele møtet. Jeg glemmer alltid at det er din mobil, og skvetter like høyt hver gang. Bytt ringetone … eller jobb», sier kollegaen med et snev av alvor i blikket før han går videre.

Kristoffer ser at han har lagt mobilen på skrivebordet sitt og plukker den opp. Flere tapte anrop fra sykehuset. Deretter en SMS fra Josefin, som han stirrer på uten å oppfatte betydningen. Tre små ord, som han må lese om og om igjen: Emma har våknet.

6

TÅRENE SILER når Josefin Sköld går inn i heis F og trykker på femte, som så mange ganger før. Ved siden av etasjeknappene hadde noen tagget «AIK» med svart tusj. I samme øyeblikk som heisdørene glir til side, legger hun på sprang gjennom korridoren med skuldervesken dansende over hoften. En portør kommer imot henne med en pasient i en sykeseng og må vike unna for Josefin som har mistet all selvkontroll og bare stirrer mot skiltet i enden av korridoren, der det står «Intensivavdeling».

«Unnskyld», peser hun i forbifarten, og får et kort nikk tilbake fra portøren. På et sykehus er det nok større forståelse for forvirrede mennesker.

Josefin var allerede på vei mot Danderyd da telefonsamtalen, som hun hadde ventet på i en evighet, endelig kom. Beskjeden som hun hadde begynt å akseptere at hun aldri skulle få. Pulsen øker da hun stanser utenfor inngangen. Med skjelvende hender tørker hun bort tårer fra kinnene. Hun er nervøs for det som venter henne på den andre siden av glassdørene. Hun kan ikke huske å ha vært så skjelven som nå. Høyst sannsynlig er hun den første som har kommet, men mamma og pappa er også på vei. Hun trykker på døråpneren, venter på klikket i låsen. Svelger når hun innser hvor nær hun er å få et livstegn fra søsteren sin. I et øyeblikks forfengelighet trekker hun en hånd gjennom håret. Hvordan ser hun ut egentlig? Kommer Emma til å kjenne henne igjen? Hun retter på blusekraven som havnet på skeive under den korte springmarsjen. Best å åpne den øverste knappen for å puste lettere.

Blandede følelser surrer rundt i hodet. Hittil har ikke legene kunnet love noe som helst. De har ikke kunnet forberede henne på hva som måtte komme dersom Emma skulle våkne etter den forferdelige rideulykken, av den enkle grunn at det ikke er mulig å forutse hvordan en pasients rekonvalesens vil arte seg etter en alvorlig hjerneblødning. Særlig blir det uforutsigbart etter å ha ligget lang tid i koma. Enkelte ganger har legene kunnet registrere reaksjoner hos Emma, men stort sett har de ikke fått noen respons fra henne. Og så plutselig sier de at hun er ved bevissthet. Josefin har lovt seg selv aldri mer å klage på noe som helst i livet, bare hun får beholde søsteren sin, samme hvilken tilstand hun måtte være i. Første trinn er at hun har våknet, så får vi ta det derfra. I denne fasen ville det være tåpelig å be om for mye.

Håpe, derimot, det kan man alltid gjøre.

Endelig går døra opp, og en lege som Josefin ikke har møtt før, kommer og ønsker henne velkommen. Han gjør en inviterende gest om å følge ham inn på avdelingen som består av åtte poster for respiratorpasienter med behov for kontinuerlig tilsyn.

Som Emma.

Josefin stanser utenfor rommet og trekker pusten dypt. Plutselig stritter det imot å gå inn i rommet. Hun har vært her så mange ganger, og snakket med henne uten å få svar. Ikke så mye som en rykning. Tiden har stått stille siden Emma havnet i koma.

«Vær så god og stig på.» Legen bringer henne tilbake til nåtiden.

Josefin nikker og går inn. Hun lar blikket gli fra føttene til Emma og oppover mot ansiktet hennes. Til sin store skuffelse er øynene til Emma lukket. Det første hun tenker, er at det bare er en råtten spøk, at noen har lurt henne til å tro at Emma hadde våknet. Her er det ingen andre tegn til liv enn EKG-kurven som beveger seg i den samme rytmen som den alltid har gjort.

Kan hun ha misforstått noe om tilstanden hennes?

«Oppvåkninger foregår gradvis», forklarer legen, som må ha sett skuffelsen hos Josefin. «Men hun har åpnet øynene flere ganger, og verdiene hennes ser veldig bra ut.»

«Takk», sier Josefin, og må ta seg kraftig sammen for ikke å kaste seg om halsen på den blåkledde mannen. Så gjør hun det likevel.

Han gjengjelder omfavnelsen, om enn noe tilbakeholdent.

«Hvor mye vet hun?» spør Josefin og slipper taket rundt ham.

«Vi har orientert henne om ulykken og hjerneblødningen, men det er usikkert hvor mye hun har klart å oppfatte», svarer han.

«Har hun sagt noe?»

«Ikke foreløpig, og det kan ta tid. Nå skal jeg la dere være i fred en stund. Bare trykk på knappen hvis du tenger hjelp til noe.»

Josefin setter seg på den slitte besøksstolen og venter, noe hun har blitt veldig god til. Men å vente på noe uten å vite om man venter forgjeves, er en ekstra belastning. Begrepet uvisshet har fått en ny dimensjon. Hun har gått fra håp til fortvilelse, hun har grått og skreket, ligget søvnløs og vridd seg mens tankene om hvordan hun har vært som søster, og barndommen, og de siste årenes små og store konflikter, har kvernet rundt i en evig loop.

Etter at det første sjokket over ulykken hadde lagt seg, kom sinnet over at akkurat Emma skulle utsettes for noe sånt.

Hvorfor akkurat den eneste søsteren hennes?

Særlig da hun akkurat hadde blitt mor. Da Emma endelig hadde fått sitt etterlengtede barn, ble hun utsatt for en så alvorlig ulykke at ingen i hele verden kunne si om hun noensinne ville komme til hektene igjen. Hester er farlige dyr, det har Josefin alltid sagt. Hun kan ikke begripe at folk driver med en sport som er forbundet med livsfare. Det burde vært forbudt. Selv om fornuften tilsier at det var en ulykke, har hun god lyst til å anlegge sak mot det helvetes øket som ikke klarte å holde seg på beina. Hvor vanskelig kan det være når du har fire av dem? Gudskjelov hadde Emma ridehjelm på seg, ellers hadde hun omkommet umiddelbart.

Josefin rykkes tilbake til nåtiden idet hun ser at Emma beveger seg. Bare noen millimeter, men likevel. Så hører hun et svakt klynk. Det første livstegn Josefin har fått på fem måneder. Hun hadde aldri trodd at en svak ralling kunne skape så mye glede. Kinnene blir våte og hun prøver å ta seg sammen.

«Emma?» hvisker hun. «Det er meg, Josefin.»

Som ved et mirakel åpner Emma øynene, langsomt. Det ser ut som en stumfilm i sakte kino. Emma virker først skremt og forvirret, med flakkende blikk. Så virker det som hun slapper av.

«Drømte du?» spør Josefin og legger forsiktig hånden sin over hennes, som er så blek at den er nesten gjennomsiktig. Hun håper på et tegn til at Emma gjenkjenner henne, men tør ikke å tro på det.

Idet Emma gjør et forsøk på si noe uten å klare å forme ordene, rakner alt. Josefin klarer ikke å forestille seg søsteren sin som livslang pleiepasient. Emma som er så sterk. Lillesøsteren som alltid har trodd at hun visste best og var litt tøffere enn alle andre. Noen ganger på grensen til dumdristighet. Men det var den gangen. Det skjøre vesenet som ligger foran henne, minner ikke mye om den uredde kriminalførstebetjenten som ikke lot seg skremme av noe som helst, om det så sto om livet. Nå er det bare en skygge igjen av henne.

«Ines?» får Emma presset fram med en hes, uhyggelig mørk stemme.

Fortvilelsen til Josefin fordamper på et øyeblikk. Ikke bare kan Emma forme ord, hun husker navnet til datteren sin. Opplevelsen er på høyde med øyeblikket da barna sa «mamma» for første gang.