Sigbjørn Mostue & Johnny Brenna

Operasjon Hades

Sigbjørn Mostue & Johnny Brenna

Operasjon Hades

«Norge og norske interesser vil i 2017 utsettes for fremmed etterretningsvirksomhet som kan ha et stort skadepotensial. […] Situasjonen gir et spillerom for et bredt spekter av statlig så vel som ikke-statlige trusselaktører.»

Fra PSTs Trusselvurdering 2017

«Russland vil halde fram med omfattande etterretningsverksemd mot norske mål. Den auka politiske spenninga mellom Russland og Vesten inneber at aktiviteten i større grad vil støtte opp under ulike former for press og trusler.»

Fra Etterretningstjenestens sikkerhetsvurdering, FOKUS 2017

Prolog

Roverudsgate, Oslo, 3. april

– Dette er ikke greit! Faen ass, å bruke leiligheten min på denne måten … Bjørnar Simonsen ristet på hodet og tørket seg over panna med underarmen. Han gikk bort til stuevinduet mens han gned fingertuppene nervøst mot tommelen. Den lave aprilsola skar ham i øynene. Nede i den folketomme bakgården lå det fortsatt en liten, skittengrå snøfonn etter vinteren. Frustrert trasket han tilbake over gulvet, sjekket klokka – en Rolex Cosmograph Daytona i gull – dro fram mobilen, stappet den raskt ned i lomma igjen.

– Sett deg! Jeg blir sprø av den traskinga di.

Simonsen glodde forskremt ned på den digre fyren som breiet seg i sofaen. Han hadde vikingbart og glattraket, tatovert skalle, overarmsmusklene bulet under huden som tykke, flettete skipstau, og de massive skuldrene truet med å sprenge sømmene i den svarte T-skjorta. Det luktet fremmed og fiendtlig i stua, av lær og testosteron. Og sigarettrøyk. Det var noe Bjørnar Simonsen mislikte intenst, selv etter flerfoldige år på byggeplasser hvor tobakkstanken lå tung i brakkene. Han likte å ha det ryddig og rent rundt seg, dusjet to ganger om dagen, brukte kostbar eau de toilette og hadde aldri smakt så mye som en sigarett i hele sitt liv. Med denne fyren som tok seg til rette i leiligheten hans, føltes det som om noen hadde gjort fra seg midt på stueteppet.

Simonsen rettet anklagende en dirrende pekefinger mot mannen i sofaen: – Du glemmer ikke at jeg gjorde deg denne tjenesten, Ødegaard. Du skylder meg en!

Ødegaard hevet øyenbrynene, før han blottet noen små, nikotingule tenner i et ironisk smil: – Så jeg skylder deg en? Hvem er det som skylder hvem her, Bønna? Hvem er det som sørger for at du har speed som du kan selge videre? Hvem er det egentlig som sponser turene dine slik at du kan forsyne deg av småjentene på Pattaya?

Simonsen fikk umiddelbart en mørkerød farge under den solbrune huden. Han åpnet munnen, men knep kjapt igjen leppene. Snudde ryggen til stua og marsjerte ut på kjøkkenet. Der ble han stående til han fikk noenlunde kontroll over følelsene. I skapet over kjøkkenbenken fant han så fram en eske med påskriften «Valium Diazepam 10 mg». Med skjelvende hender åpnet han den og klemte ut to lyseblå piller, som han svelget hurtig. Sånn. Valiumen var hans beste venn. Den, og så noen andre blå piller som han kjøpte i rikt monn i Thailand. Han var avhengig av disse turene; nervene roet seg betraktelig der nede, hvor han kunne leve det livet han alltid hadde drømt om: luksus, høye drinker under palmene og villige jenter som var med på alt han ønsket og begjærte. Fornærmelsene fra ham inne på stua fikk han bare svelge. Spilte han kortene riktig, ville han kanskje klare å avansere fra der han befant seg nå – nede hos de som solgte i hekto – og opp i kiloklubben. Eliten. De som gjorde virkelig store penger. Da ville alt ordne seg, og etter et par år kunne han flytte til Thailand for godt.

Han stivnet til da det plutselig ringte på. Ble stående som frosset fast i linoleumen, helt til det ropte fra stua: – Skal du åpne, eller?

– Et øyeblikk! Bjørnar Simonsen la pillene på plass igjen, skyndte seg ut i gangen og løftet av røret til dørtelefonen.

– Ja?

– Harley Davidson. Stemmen hadde en snert av ironi. Den der nede mente åpenbart, og i likhet med Bjørnar Simonsen, at passordet som Ødegaard hadde valgt, var ganske håpløst.

– OK. Eh … Velkommen. Simonsen bannet over den hjelpeløse kommentaren mens han åpnet opp. Nå måtte han ikke tabbe seg ut. Valiumen var i ferd med å virke. Det var bare å senke skuldrene, holde kjeft og la de andre føre ordet. Han var eieren av leiligheten, ikke noe annet. Hadde ingen andre oppgaver, var ingen brikke i spillet. Hold deg til det, Bjørnar, sa han til seg selv. Ikke si et kløyva ord. Taushet er gull.

Han åpnet døra på gløtt. Hørte noen komme med lette steg opp trappa. Ingen nøling der i gården. Like etter befant vedkommende seg utenfor døra. Simonsen hektet av sikkerhetslenka og lukket helt opp. Foran ham sto en middels høy mann. Simonsen anslo ham til å være i slutten av trettiårene. Det blonde håret lå i en moteriktig, kortklipt framovergredd sideskill, øynene var lysegrå med en karakteristisk mørk ring rundt iris, og trekkene rene og symmetriske. Raseteoretikerne i Nazi-Tyskland ville umiddelbart ha falt på kne og tilbedt ham. Mannen var veltrent, ingen tvil om det, men ble likevel en smågutt sammenliknet med ham inne på stua. Simonsen likte ikke dominerende muskelbunter med anabole steroider tytende ut av ørene. Denne fyren her så derimot ut som en børsmegler, med lyseblå skjorte og jeans, og en antydning til et høflig smil om leppene. En gentleman.

– Kom inn, sa Simonsen og åpnet døra helt. Mannen nikket til takk og steg innenfor. Simonsen gjorde tegn til at han skulle fortsette inn på stua. Mannen så seg først raskt rundt, før han steg inn.

Ødegaard reiste seg ikke for å hilse, tente bare nok en sigarett, tok en dyp slurk av pilsen som sto foran ham, rapte, og glodde endelig mot den nyankomne.

– Snakker du norsk?

Den blonde nikket.

– Bra. Jeg har dårlig tid, så la oss gjøre dette raskt. Du har et tilbud?

– Ja, men jeg ønsker å overbringe det til deg under fire øyne. Så hvis … Den nyankomne gjorde en håndbevegelse mot gangen. Norsken hans var bortimot perfekt, men en svak aksent skinte likevel igjennom.

Ødegaard stirret på ham, strøk seg over den fyldige mustasjen som fortsatte fra overleppa og ned langs hver munnvik, før han nikket kort: – Ha deg ut, din jævla tosk.

Simonsen rykket til da han skjønte hvem Ødegaard mente. Han hadde stått i egne tanker mens han betraktet den blonde. Det var noe ved ham … Han beveget seg grasiøst, og fikk Simonsen til å tenke på et kattedyr som utstrålte både vaktsomhet og styrke. Idet Bjørnar Simonsen forlot leiligheten og stilte seg ute i oppgangen, slo det ham at han ikke ville ha likt å være alene i leiligheten med noen av dem der inne.

Det tok bare en fem minutters tid, så kom den blonde ut igjen. Han stoppet da han passerte Simonsen.

– Beklager det med bordet, sa han kort, før han gikk raskt ned trappa. Simonsen gikk inn igjen med en dårlig følelse.

Han fant Ødegaard i sofaen, sprutrød i ansiktet og med svetten sildrende ned langs tinningene. Han stirret ned mot skrittet sitt. En skarp lukt bredte seg i stua.

– Hva har skjedd?

– Det skal du gi faen i!

Bjørnar Simonsen blunket flere ganger etter hverandre. Han kunne ha sverget på at han hørte gråt i stemmen til Ødegaard, men måtte ha tatt feil. Albert René Ødegaard hadde en kriminell forhistorie som strakte seg tilbake til 13-årsalderen. Han hadde begynt som løpegutt for en kriminell gjeng i hjembyen Arendal. Den storvokste tenåringen hadde ikke bare kort lunte, men også en voldsterskel som lå lavere enn hos de aller fleste. Derfor satte de ham raskt på oppdrag som involverte utpressing og juling av folk som ikke kunne betale for seg. Som 16-åring hadde han uten å nøle skutt i stykker begge kneskålene til en dansk heroinlanger som hadde forsynt seg grovt av varene han hadde fraktet til Norge. Etter det begynte gutten å bli beryktet langt utover Sørlandet. Likevel hadde Ødegaard fylt 18 før den første fengselsstraffen kom. På Ullersmo landsfengsel hadde han til sammen nesten et halvt år på refsavdelingen for slåssing, og spesielt mørkhudete fanger skulle passe seg hvis de møtte Ødegaard nede i kulverten som bandt sammen de forskjellige avdelingene. Det var her han møtte MC-miljøet. Mannen som skulle bli hans nestor, som den gang var lederen i klubben Ødegaard nå satt på toppen av, sonet en middels lang narkodom. Han så potensialet i gutten og tok ham under sine vinger. Lederen visste hvilke knapper han skulle trykke på for å ende opp med en undersått som fulgte ordre uten å mukke. Ødegaards eneste minner om faren var tung fyll og grov mishandling av både ham og moren, så han lot seg gladelig bøye for den nye farsfiguren som viste ham slik omsorg. I årene som fulgte ble Ødegaards oppførsel stadig villere, og han klatret raskt i MC-hierarkiet. Et nytt vendepunkt i livet ventet da han i København havnet i slåsskamp med en rødhåret kjempe fra deres danske søsterklubb, slo ham i bakken, brakk løs et trafikkskilt som om det var laget av papp, og knuste fyren til det ugjenkjennelige med skiltet. Etter dette begynte lederen å få kalde føtter overfor Ødegaards råskap, og det begynte å ryktes at han skulle degraderes. Ryktet nådde Ødegaard, og da raknet det fullstendig. Klubben var alt han hadde. Så en kveld sto han og ventet utenfor lederens hjem. Hva som egentlig skjedde, er det ingen som vet. Men liket ble aldri funnet. Noen hevdet at Ødegaard la det avkappete hodet i en maurtue og oppbevarte den reinspiste, kritthvite skallen på et hemmelig sted han jevnlig oppsøkte. Uansett sto klubben uten leder, og ingen turte å utfordre Ødegaard da plassen skulle fylles.

Og nå satt denne mannen og stirret ned mot et mørkt felt på jeansen som hadde bredt seg ut fra skrittet hans og ned over lårene.

Det var som om Ødegaard leste tankene til Simonsen. To svømmende øyne ble rettet mot ham. Ødegaard gjorde et mislykket forsøk på å undertrykke skjelvingen i stemmen da han hveste: – Du skal bruke alt du har av kontakter, Bønna! Finne ut om disse folka. Og så, når du veit noe, ringer du han spanerkompisen din og får dem bort. Skjønner? Ødegaard stavret seg på beina, rev til seg skinnjakka og holdt den foran skrittet. Hele den massive skikkelsen skalv. I samme øyeblikk skjønte Bjørnar Simonsen den blondes kommentar om bordet: Det sto skjevt, som om et av beina var blitt ødelagt.

Da Ødegaard like etter hadde forlatt leiligheten, skyndte Simonsen seg ut på soverommet. I hjørnet borte ved vinduet sto en pc på et mahogniskatoll som han hadde arvet av morens tante. Han fikk liv i maskinen og åpnet et program som lå nede på menylinjen. Like etter kom det opp et live-bilde fra stua. Det var ikke bare Valium og Viagra som man uten spørsmål fikk kjøpt i Thailand. Profesjonelt overvåkningsutstyr var også lett tilgjengelig for en billig penge.

Han skrev inn en kommando, og en tidslinje dukket opp. Med musepekeren dro han markøren bakover. Like etter så han seg selv på skjermen sammen med Ødegaard. Han dro markøren ytterligere bakover, og slapp den. Skrudde så opp volumet.

Ødegaard sa: – Sorry, men jeg har folk jeg dealer med. Polakker. Jævlig bra typer. Leverer alltid, ikke noe kødd med dem.

Den blonde sa: – Du skal kjøpe av meg. Bedre varer, og mye mer av det. Ingen problemer med smugling. Vi produserer i Norge.

Ødegaard lo og sa: – Har dere fabrikk her, altså? Ikke dårlig. Men nei, Norge er et lite land. Risikoen for at dere blir tatt, er alt for stor. Ryker dere, ryker jeg.

Den blonde sa: – Dette er ikke et tilbud. Jeg sier at du skal kjøpe av meg. Polakkene er ferdige.

Ødegaard reiste seg og sa: – Du, tøffen! Ingen forteller meg hva jeg skal og ikke skal gjøre. Er det forstått?

Den blonde smilte svakt, tok et lynraskt skritt framover slik at han nådde Ødegaard med hendene, og dro den svære kroppen mot seg. I neste øyeblikk dundret den sikkert godt over 110 kilo tunge sjefen for MC-gjengen ned mot bordplata, med underarmen til den blonde på tvers over halsen. Brått glimtet det fra knivstål. Spissen på våpenet var nesten inne i det ene øyeeplet til Ødegaard. Det som ble sagt var for lavt til at Simonsen oppfattet det, men meldingen gjorde åpenbart inntrykk. Ødegaard ristet i alle fall febrilsk på hodet. Den blonde la ytterligere vekt på halsen til Ødegaard, og flyttet kniven lynraskt ned mot skrittet hans. Bjørnar Simonsen gispet. Knivspissen måtte ha blitt presset inn mot kjønnsorganet til Ødegaard, for han åpnet munnen som om han skulle til å skrike. Russeren hvisket noe, tett inntil øret til Ødegaard, mens han med en nesten obskøn bevegelse dreide langsomt på knivskaftet. Nå nikket Ødegaard, febrilsk. Og da den blonde reiste seg, ble Ødegaard liggende oppå bordet. Den våte flekken i skrittet var i ferd med å bre seg. Han kom seg ikke på beina før etter at den blonde var forsvunnet. Umiddelbart sviktet knærne hans og Ødegaard deiste ned på sofaen.

Simonsen begynte å trippe nervøst rundt i soverommet. Hvem i helsike var denne fyren? Med ett føltes det som om alle framtidsplanene som hadde stått foran ham som rette, velordnete linjer, var i ferd med å slå krøll på seg. Og han hatet uorden! Det var fristende å stikke av fra det hele, reise sporenstreks tilbake til Thailand og det lille, luksuriøse hotellet han pleide å booke seg inn på. Men når Ødegaard ga en ordre, fulgte man den – med mindre man ønsket å ende opp som en skamslått bylt. Det var bare å gjøre som han hadde fått beskjed om: røre rundt i den seige grøten ute på gata og se hva som fløt opp. Så fikk politiet fikse resten, mens han selv gled tilbake i skyggene, der han trivdes aller best.

Han gikk ut på stua og bøyde seg ned foran barskapet. Bevegelsen hans stoppet på halvveien. Den blonde … Da han gikk opp trappene, hadde han ikke tatt en eneste pause. Og Simonsen var helt sikker på at han ikke hadde sagt hvilken etasjen han bodde i. Fyren visste det!

Bjørnar Simonsen grep skjelvende rundt en halvfull flaske med Chivas Regal og bestemte seg for å tømme den umiddelbart.

Kapittel 1

– Siste sjanse, Munthe. Hvis ingen dukker opp i dag, er det bare å vende tilbake til den grå hverdagen igjen. Tobben satte fra seg kaffebegeret i koppholderen, la de svære underarmene sine i kors over brystet og snufset kort: – Jaggu godt det snart er sommerferie.

Axel Th. Munthe bare gryntet til svar. For tredje dag på rad satt de utenfor en sliten bygård hvor Oslo kommune betalte de fleste av leieforholdene. De personlige tragediene som utspilte seg bak vinduene kunne nesten merkes fysisk: et tungt mørke som sivet ut i gatene og opp mot bakketoppen hvor han og Tobben sto parkert.

Like etter kom en mann med sekk på ryggen gående mot inngangen.

– Har vi sett han der før, da? mumlet Tobben og noterte noe ned på en blokk idet mannen låste seg inn. Axel registrerte det knapt. Blikket hans var blitt fjernt, rettet mot noe bare han kunne se.

Tobben lot ikke til å merke makkerens manglende interesse. Han klødde de nesten hvite skjeggstubbene så det sprakte under neglene, og myste mot himmelen hvor fargeløse skyer lå som et ugjennomtrengelig teppe.

– Tro det eller ei, men i år har vi bestilt oss tur til Spania, sa han og ristet på hodet. – Ligge på stranda til man stinker stekt bacon, mens man bøtter nedpå med tynt degos-øl for å overleve. Men-men, det er sånn Else vil ha det denne sommeren. Hu trenger å komme seg litt ovenpå, stakkar. Når det er sagt, ville jeg personlig mye heller ha tatt et par uker på fjellet. Med markstang og vakende fisk.

Axel la merke til at makkeren kikket på ham i smug. Tobben ønsket åpenbart å vekke ham, og prat om fisking pleide å gjøre susen. For høflighets skyld forsøkte Axel å ta seg sammen: – Det er kaldt på fjellet; smeltingen er sent ute i år, leste jeg. Håpløst overalt. Nyt heller sola i Spania, du.

– Og paella og tequila, smattet Tobben teatralsk.

– Tequila er meksikansk.

– Samme det. Smaker dritt uansett. Magesjau får man også. Helvetes Spania.

Det rykket i munnvikene til Axel, knapt synlig i det fyldige, krøllete skjegget han hadde latt gro i det siste. Det klødde litt, og med det maskinkorte håret så han ut som en skamklipt hipster. Axel ga blanke. Han ristet på hodet og glodde ut av sidevinduet igjen.

– Amfetamin, ja. Pokker som det koker av det der ute. Skulle nesten tro at alle, fra ungdomsskoleelever til stortingsrepresentanter, går på speed for tida. Hva er det som skjer med oss, egentlig? Et helt land på sentralstimulerende midler? Tobben plukket opp kikkerten og rettet den mot bygården som de hadde spanet på i snart to døgn. De var blitt tipset om at det var en dekkleilighet der inne, hvor det til tider ble omsatt store kvanta med stoff.

– Need for speed, mumlet Axel for seg selv. Tobben hørte ham ikke. Han hadde rettet seg opp, og satt nesten og dirret i setet: – Jeg tror jaggu at det er noen der inne. Steike, vi må få opp farta!

– Holder det med oss to og den andre bilen?

– Nei. Ring PTO og be dem sende støtte umiddelbart.

Axel grep etter radioen. Han la merke til at pulsen var like jevn som før. Han var ikke spesielt overrasket over det.

Etter en kort samtale med sentralen på Politi og Toll Oslo, fikk de bekreftet at en bil med et lag fra SO – avdelingen for Spesielle operasjoner – var like om hjørnet.

– Og der har vi forsyne meg en til, pekte Tobben opprømt. Axel myste ned mot bygården. En hengslete gutt i tenårene kom raskt opp gata og forsvant inn den samme døra som mannen med ryggsekken hadde brukt.

– Det der kan være hvem som helst, kommenterte Axel lakonisk.

– Vent …

Axel tidde. En bil suste rolig forbi dem. Et par krysset gata like etter, unge og lykkelige med armene rundt hverandre. Axel så bort.

– Ja da, jackpot! Begge er oppe i leiligheten. Det er bare å sette i gang, Munthe! Tobben la fra seg kikkerten og kremtet. Han drøyde litt. Så kom det: – Hva sier du til å la ungdommen ta støyten denne gang, kompis?

Axel snudde seg spørrende mot makkeren. Tobben møtte ikke blikket hans.

– De trenger å få øvd seg, eller hva? Så kan du for en gangs skyld stå i ro og mak på svart side og holde overblikket.

Axel stirret tomt ut av ruta. Det var Tobben som hadde snust opp sporet til denne saken, han som hadde frontet den, det var han som satt på kilden – dette var hans baby. Og nå ønsket ikke makkeren å ha Axel der inne. Å bli plassert på svart side, baksiden av bygningen som skulle stormes, der det aldri skjedde noe – det var i regelen kvinnenes plass, mens de fysisk sterkeste, deriblant Axel, gikk inn foran for å sjokke. Denne gang var det ikke engang ei dør på baksiden å vokte. Han var havnet nederst på rangstigen. Og det føltes urovekkende greit. Avgjørelsen var ikke bare forståelig, men også riktig tatt i betraktning alle tabbene Axel hadde begått i det siste. En liten glo av stolthet begynte riktignok å ulme i magen, men han valgte å ignorere følelsen.

– Det går fint for min del, sa Axel.

– Bra. Jeg melder fra til de andre.

Axel senket skuldrene. Lente seg tilbake i setet og hørte med et halvt øre på at Tobben ga beskjed. Nede ved bygården hadde tre andre spanere fra SO samlet seg på gata et stykke nedenfor inngangsdøra. En ung, bredskuldret kar sto klar med rambukken. Ivrig og tjenestevillig, klar til å gjøre en innsats. Slik hadde han selv vært en gang. For noe som kjentes ut som et par liv siden.

Rutine. Alt gikk på rutine. SO ble av en eller annen grunn brukt mer og mer som bistand, hvis de da ikke ble satt på tollsaker. De produserte knapt noe selv, kildene tørket inn – og Axel var egentlig likeglad. Gløden hadde sluknet. Og han visste så altfor godt at en politimann uten glød og entusiasme ikke hadde noe på gata å gjøre. Han var langt fra den første i etaten som fikk smellen, men de fleste var eldre enn ham selv. Når den kom, var det uansett som regel ugjenkallelig. Selv nå, når de endelig sto foran noe som tydet på en ny, godt organisert gjeng som burde ha fått det til å sitre av spenning i enhver spaner, kjente han ikke antydning til spenning eller begeistring.

Tobben hadde gjort det riktige i å skrote ham.

Han trakk pusten dypt, forlot bilen uten å si noe og begynte å gå ned mot den slitne bygården. Blikkene fra kollegene borte ved inngangsdøra sved. Axel satte opp farten.

Det var en lettelse å kunne åpne porten og forsvinne inn i bakgården. Lydene fra byen ble umiddelbart dempet, som om han hadde trådt inn i en egen, avskjermet liten verden. Halvhjertet sjekket Axel området, gikk forbi noen sykler som sto parkert ved siden av søppelkassene, og la i forbifarten merke til en falmet leketraktor som lå halvveis overgrodd innved en trevegg som skilte uterommet fra nabobakgården. Her skulle han altså stå og blomstre, mens de andre gjorde jobben. Han gikk tilbake til portrommet, lente seg inn mot den kalde murveggen og lukket øynene.

– Klart der nede? Vi går inn.

– Mottatt. Kjør på, svarte Axel mutt.

Minuttene tikket. Alt gikk som planlagt. Det var bare å vente på at jobben ble gjort av de andre. Snart var nok en arbeidsdag over. Heldigvis.

Fra et vindu over ham hørtes svak barnegråt. Utenfor suste trafikken forbi. Akkurat slik livet var i ferd med å gjøre.

Han begynte å tenke på den overraskende telefonsamtalen dagen i forveien, og tilbudet den gamle kollegaen fra Råde hadde kommet med: en stilling som lærer på Politihøgskolen, som nærmest var skreddersydd for en mann med Axels erfaring. Det ville bety en tilbaketrukken tilværelse, uten fare verken for ham selv eller andre, og med en OK pensjon i sikte.

Axel knyttet nevene og gikk frustrert ut i bakgården. Nede fra låret knirket pistolhylsteret.

Herregud, lærer …

Han skulte tilbake mot portrommet. Det minnet ham om et tilsvarende, for et drøyt år siden, etter et restaurantbesøk. Han hadde nettopp gitt en fyr juling inne på restauranten fordi han fornærmet Noor, den daværende samboeren hans. Både han og hun hadde fått en nærmest desperat tenning etterpå, og vaklet inn i nærmeste portrom hvor de knullet hardt og fort opp mot veggen. Det ble siste gang. Allerede da var det grus i maskineriet. Axel var i ferd med å bli revet i to, trukket mellom Noor og Alis; sistnevnte hans ungdoms store kjærlighet som hadde dukket opp med en treårig gutt som viste seg å være hans.

Han stønnet lavt og bøyde nakken.

Brått ble bakgården fylt av en splintrende lyd fra et vindu som ble knust. En kjøkkenstol kom seilende ned mot ham sammen med kaskader av glasskår som blinket i det skrå solskinnet. Like etter gikk stolen i bakken så trefliser og polstring sprutet. Axel hoppet tilbake for ikke å bli truffet, og stirret oppover med åpen munn. Like etter lenestolen fulgte en skikkelse som klatret smidig ut av vinduet: En slank mann i slutten av tjueårene, med halvlangt, krøllete rødblondt hår. Mannen grep fatt i takrennen som løp ned langs bygningen, og med føttene mot murveggen rappellerte han seg ned i en imponerende fart.

Like etter hørtes et brøl oppe fra den knuste ruta: – Stopp den jævla apekatten!

– Jeg tar ham, Tobben! svarte Axel kontant. Han skyndte seg bort til takrenna. – Politi! Kom rolig ned, og hold hendene så jeg kan se dem. Klatreren stoppet og kikket seg over skulderen. Han befant seg kanskje to meter over Axel, som impulsivt grep etter pistolskjeftet. Uten forvarsel slapp mannen taket. I samme øyeblikk innså Axel at han hadde gjort en idiotisk brøler. Han forsøkte å rygge, men det var for sent. Mannen traff skulderen og kravebeinet hans med den ene foten, og mens Axel gikk i bakken så pusten ble slått ut av ham, landet klatreren elegant med en forlengs rulle for å dempe sammenstøtet.

– Men faen, hva er det du holder på med? Ikke la ham slippe unna! brølte det oppe fra det knuste vinduet. Axel kom seg på beina, og fikk øye på mannen som tok sikte mot treveggen mellom bakgårdene.

Dust, tenkte Axel. Der blir du stående fast.

Like etter ble han stående og gape: Mannen tok sats, hoppet med en imponerende spenst og fikk tak i overkanten på veggen. Resolutt satte han fotsålene mot plankene, og spratt over like enkelt som om han forserte et barnehinder i en lekepark. Axel bannet, satte etter og tok sats. Hendene fikk så vidt tak. Han stønnet av smerten fra skulderen da han forsøkte å trekke seg opp. Hva i helsike? Greit at det gjorde vondt, men kraften i armene var rett og slett ikke der. Han forsøkte å sparke fra mot plankene slik kjeltringen hadde gjort, men føttene gled bare bort under ham. Axel måtte slippe taket, og stirret sjokkert nedover seg selv. Hadde han virkelig forfalt så mye? Han ristet på hodet og tok seg sammen, hoppet på nytt, og denne gang klarte han å få bedre feste. Med et stønn fikk han nesa over plankeveggen. Han stirret inn i en ny bakgård, som var lukket med en grønmalt port ut mot gata. Mannen var ikke å se – ikke før Axel hørte noen skjærer som skrek alarmerende fra et digert kastanjetre i hjørnet av bakgården. En skikkelse svingte seg opp i den nederste greina, klatret uanstrengt opp og forsvant. Fyren måtte drive med parkour. Eller så var han turner. Ingen vanlig person kunne være så smidig og ha tilsvarende kroppsbeherskelse.

Axel gjorde et halvhjertet forsøk på å komme seg over, men ga snart opp. Det var ingen vits i å ta opp forfølgelsen. Hvis de mot formodning klarte å fange skurken, ville han uansett være på frifot om noen timer. Det var ingen grunn til å være politi i det hele tatt. Han var ferdig med det, alt sammen.

Han gled ned igjen og snudde seg mot Tobben, som fortsatt sto i det knuste vinduet. Oppgitt slo Axel ut med armene, før han haltet bort til portrommet med et kne som plutselig verket.

– Helvete!

Ekkoet fra ropet gjallet kaldt og hult i portrommet.