Eivind Hofstad Evjemo

Signaler 2017

Eivind Hofstad Evjemo

Signaler 2017

ANDRÉ TJELDE

Grus

André Tjelde: Født 10. september 1982, i Sør-Varanger kommune i Finnmark. Oppvokst i Groruddalen i Oslo. Har ingenting å henge i juletreet hva gjelder utdanning. Har bare gått grunnskolen.

Flyttet til Sverige i 2011 og har bodd her siden, med samboer og 2 barn.

Jobber som Distriktsselger i Burde Förlag AB. Sveriges største kalenderforlag. I Norge jobbet jeg i sport/Villmarks-bransjen i 7 år. Er «elev» ved forfatterskolen.no (rektor: Kristine Storli Henningsen). Har vært det i 2 år nå.

Grus er min første tekst.

«Jeg vet ikke helt hva jeg skal si. Men sannheten er at jeg ikke ble så veldig overraska. Den jævelen har alltid vært gæren»

Han hadde vært på kjøret i to uker da øynene åpnet seg brått. Z satte seg opp på sengekanten og dro av seg lakenet som satt klistret til ryggen. Blikket gled sakte rundt i det mørke rommet og landet på et CD-cover på gulvet. Han bøyde seg ned. Med lillefingeren samlet han restene til en tynn stripe. Han dro det inn i nesen og falt tilbake på sengen.

Hva faen?

Han snudde seg og fikk øye på henne. Dødsfin. Hvordan i helvete hadde han klart det?

Han stirret på de lange øynevippene og pirket borti den ene puppen som lå utenfor behåen. Løftet på dynen og så at hun lå uten truse. Den lille dotten ble studert lenge før han til slutt åpnet munnen og beveget leppene.

– Hallo …

Stillheten fikk ham til å føle seg som en tulling.

– Er du der?

Han dro hånden gjennom det lange håret og tok tak rundt bakhodet.

– Svar a for faen!

Han slapp taket. Hodet landet tungt på puten og la seg på siden. En blodstripe rant ut fra det ene neseboret. Han tok tak i de slanke skuldrene og ristet henne til den andre puppen spratt ut av behåen. Med fuktige øyne stirret han på jenta, og la to fingre på halsen hennes.

Han hoppet baklengs ut av sengen og rygget til han møtte veggen. Satte seg på huk med hendene i ansiktet. Han burde bare stikke. Eller ringe noen? Han skulle faen ikke bli tatt for noe nå.

Hælvete.

Lukten av gammel svette og surt askebeger slo han i trynet da han gikk ut av soverommet. Han kikket ut i stua. Et tynt teppe av røyk bevegde seg sakte oppunder taket.

– Satan!

Han hinket bakover da noe stakk under foten. Så at gulvet var dekket av glasskår. Det lå brukte sprøyter overalt. Spy. Pillekapsler. Vatt? Sofaen var full av små dotter som kom fra en hullete sovepose. Ved siden av lå en blodig tollekniv. Han var ikke helt sikker, men under bordet så han noe som lignet på avføring. Kjapt var han tilbake på soverommet og kledde på seg.

Han skrudde litt på persiennene og speidet ut over parkeringsplassen. Snudde seg og kikket på den nakne kroppen, og på hendene sine. De skalv. Forsiktig rullet han henne inn i et laken og forsøkte å løfte henne over skulderen. Støvet virvlet rundt i det lille rommet da begge gikk i gulvet. Hvordan i helvete kunne den slanke kroppen veie så jævla mye?

Han begynte å slepe henne langs gulvet istedenfor. Dro henne over dørstokken og fortsatte ut i stua. I gangen snudde han seg og fikk se at kroppen hadde ploga en sti gjennom all dritten på gulvet. Andpusten, med hendene på knærne, sto han og lurte på hva i svarte han holdt på med. Han stakk ut underkjeven og blåste bort svetten i ansiktet. Sakte åpnet han døren og kikket ut i en nedslitt trappeoppgang. Det lukta søppel.

Etter en del kløning hang hun til slutt over skulderen. Han holdt hardt i lakenet. Tok et trinn av gangen.

– Kom igjen a for faen!

Et ekko strøk langs veggene før det forsvant ned i kjelleren. Han klarte det ikke. På det fjerde trinnet glapp han taket. Hjelpeløs sto han og så på hvordan hun rullet ned og fikk juling av betongen før hun smalt inn i utgangsdøren. Han løp ned trappen og dekket til jenta, som hadde glidd halvveis ut av lakenet. På nytt måtte hun opp på skulderen. Han dyttet opp døren med ryggen. Kikket ut i mørket. Listet seg rundt hjørnet og kjempet seg videre mot parkeringsplassen.

Hun landet med et dunk i bagasjerommet. Han satte seg inn og stakk hånden under setet. Fikk tak i skrutrekkeren, som startet bilen på det tredje forsøket. Like før han skulle svinge ut av borettslaget fikk han øye på en trillebår fylt med hageredskap. Han senket farten og stoppet. Stirret i rattet en stund før han bestemte seg og rygget fort tilbake. Innholdet ble veltet ut og trillebåren ble lagt i baksetet før han spant videre.

Z bet i sigaretten. Klemte fingrene rundt rattet. Den røde stasjonsvognen vinglet mellom filene på Østre Aker Vei. Han skrek og slo med begge hendene i taket. Et trailerhorn ropte ut i natten. Det var da tårene kom. For første gang på mange år.

Benny våknet av at det knastret i grusen utenfor villaen til det gamle ekteparet. Det var aldri en kjeft som gikk der. En skygge bevegde seg utenfor vinduet før det banket på.

– Lukk opp! Det er meg!

Benny ristet på hodet da han hørte hvem det var. Han fikk knapt åpnet døren før personen smatt inn under armen hans og løp inn i stua, som utgjorde mesteparten av den lille kjellerleiligheten. Han lukket døren og så på barndomskompisen som gikk rundt i små sirkler med hendene på hodet.

– Hva driver du med?

Noe fikk Benny til å åpne døren igjen.

Han ble tørr i munnen da han så de små føttene. De stakk ut av enden på lakenet og hang livløst over kanten på den rustne trillebåren.

– Hvem er det der? Hva faen er det her for noe? stammet han

Z slo ut med armene.

– Slapp av, det ække jeg som har gjort det. Det er bare fucked up alt samma.

Benny blunket som om han hadde rusk i øyet.

– Gjort? Hva mener du, er hun død?

– Du må hjælpe meg. Vi må ha hu her til i morra, det blir snart lyst.

– Hjælpe deg?

Benny skalv i stemmen.

– Jeg skylder deg ikke en dritt.

Z løftet på capsen og dro fingrene gjennom håret.

– Rolig nå. Vi venter til i morra, så skal jeg bli kvitt det. Slapp av. Ingen kommer til å få vite noe.

Han la en hånd på skulderen hans.

– Jeg kan’ke bli tatt for no nå. Bare to uker prøvetid igjen!

Benny rev hånden vekk.

– Hvis du ikke har gjort noe, hvorfor i hælvete har du med deg et dødt kvinnfolk i en trillebår?

Han gikk bort til kjøleskapet.

– Jeg ringer faen meg purken, mumlet han og tok ut en Tuborg.

Flaska gikk rett i gulvet. Han sto plutselig med ryggen mot veggen og to knyttnever i kragen.

– Hva sa du? hveste Z.

Benny tørket vekk spyttet i ansiktet med håndflaten og prøvde og snu seg vekk fra den råtne ånden.

– Slapp av hvisket han, og kikket opp i taket.

Z ble konsentrert i blikket.

– Er de hjemme?

Benny presset underleppa litt opp. Grepet løsnet.

– Hjælp meg med å få hu inn nå, så er vi ferdig med det.

Benny svarte ikke. Han plukket opp glassbitene fra gulvet og la et håndkle over ølflekken.

Det hadde begynt å lysne da de bar henne inn. Benny lukket døren og så at Z prøvde å få trillebåren inn på badet. Han strammet fingrene rundt håndtakene og stønnet. Tinningene kom til syne. Svetteperlene i pannen sprakk som små såpebobler.

– Det går ikke!

Han tok tak i kanten på den ene siden. Sammen fikk de trillebåren over den høye karmen. Benny løftet foten for sent. Han mistet balansen og ramlet inn i dusjen. Gulvflisene slo sprekker da trillebåren veltet.

– Hva faen!

Z kikket ned på kroppen som lå på gulvet. Så begynte han å lete i skapene.

Benny satte seg i sofaen og åpnet en tuborg med snusboksen. Slo på TV’n. La ikke merke til at Z teipet fast svarte søppelsekker over vinduene. Eller så ga han bare faen. Han satt og stirret i gulvet. De gangene han løftet på hodet var det for å ta en slurk av ølen. Med tomme og uransakelige blikk satt de begge i stillhet til en av dem sovnet på sofaen.

Solen hadde vært oppe noen timer allerede, da en svak vind fikk det til å rasle i epletrærne utenfor villaen. Inne i kjelleren var det mørkt. Bare en blå stripe fra TV’n lyste opp det bleike ansiktet. Benny åpnet en ny flaske og drakk den i to lange slurker. Han skrudde opp volumet da han så at nyhetene begynte. Jon Gelius rapporterte monotont om et terrorangrep og advarte mot sterke bilder. En ung kvinne hadde sprengt seg selv på et grønnsaksmarked i Bagdad. Det løp mennesker til alle kanter og skrek. En dame satt og gråt med et livløst barn i armene. En mann med et blodig tørkle rundt pannen sto med hendene mot himmelen og ropte noe som lignet en bønn. For jævlig, pleide han å tenke. Nå følte han ingenting. Benny tenkte aldri på ironien i det hele. At grufullhetene han så, var så fjernt fra hans egen virkelighet, samtidig som han hadde sett det så ofte at det ikke hadde noen effekt på han lenger. Men døden kunne ikke vært mindre fjern. Han visste ikke hvorfor han hadde gjort det, men to ganger var han inne og tittet i løpet av morgenen. Den ene gangen kastet han opp i søppelbøtta. Hun lå som en banan inne på det knøttlille badet, med føttene i bue rundt toalettet. Trillebåren sto fortsatt på høykant.

Han åpnet den siste ølen og kastet korken på Z, som lå i fosterstilling på sofaen. Det kom smattelyder fra kjeften. Han pirket borti han med fjernkontrollen.

– Du må stikke nå.

Z satte seg opp og klødde seg på halsen.

– Er det natt allerede?

Benny la armene i kors.

– Jeg skal ikke ha noe med det her å gjøre!

Z så seg rundt som om han ikke visste hvor han var. Han gned hendene i ansiktet før han svarte.

– Vi må vente til det blir mørkt har jeg sagt. Du tror vel for faen ikke at jeg går og drasser på et lik, midt på lyse dagen?

Han reiste seg og trippet med føttene.

– Vi må skaffe noe Speed.

Benny så på han og ristet på hodet.

– Jeg driter i hva du gjør, bare du kommer deg til hælvete vekk herfra. Jeg ringer faen meg purken. Jeg kødder ikke. Du skal ikke få meg innblanda i dritten din igjen.

Z tok det ikke like seriøst denne gangen.

– Gi deg med det pisspreiket nå. Jeg blir her, så stikker du og fikser det. Du trenger ikke å dra langt, jeg får han til å komme hit. Benny, for faen. Jeg fikser ikke detta uten et par brøytekanter.

Han sto og skrapet av noen gamle potetmosrester fra en tallerken da han hørte noe i bakgrunnen. Ordene «I morra» dukket opp flere ganger. Z unnskyldte seg for noe før han la på. Han tok frem en tusenlapp.

– Du kan møte han bak den gamle skolen om et kvarter.

Benny fikk en mørk farge i øynene.

– Står du her med tusen spenn til dop, når vi for lengst har mista tellinga på hvor mye du skylder meg? Du er sjuk, veit du det?

Det dirret i vinduene da døren smalt igjen. Z satt igjen i mørket. Hørte på knastringen i grusen, som ble lavere for hvert skritt, og til slutt helt borte.

Hva i helvete holdt han på med? Forrige gang hadde han lovet seg selv at han aldri skulle hjelpe det rasshølet mer. Tanken på å ringe snuten var blitt så realistisk at det var ubehagelig. Det var faen meg nok. Han tittet opp på bjørketrærne som vibrerte i takt med vindkastene. Det så ut som de frøs. En kort stund glemte han hva som lå hjemme på badet. Tankene ville tilbake. Tilbake til julekveldene de feiret hos han, når moren til Z lå hjemme med sprøyta i armen. Til den gangen han holdt vakt da Z brøt seg inn i kiosken på idrettsplassen og stjal 28 kilo smågodt. Til første gangen han så ham. Det var som på film. Bilen sto midt i skolegården med dørene på vidt gap og blålysene på. Alle sto og så på gutten som løp inn i skogholtet med to blåkledde i hælene. Og gliset. Det skeive gliset i trynet hans da han motvillig satte seg i baksetet med håndjernene på.

Benny var ofte og svevde i disse tankene. Han kunne sitte og le for seg selv når han satt hjemme og drakk. Et lite smil strakk seg ut til minnvikene. Det ble straks borte igjen, da realiteten tok tak i ham og minnet han på hvorfor han var på vei gjennom skogen de hadde lekt i som barn. Han kunne skimte den gamle bygningen bak den siste treklynga. Noen få minutter senere var han framme på den andre siden.

Han sto og sparket på en tom sprayboks da bilen kom. Et vindu gled sakte ned og to ansikter kom til syne. Han kjente igjen den ene av de to pakistanerne. Personen bak rattet hadde caps og et tjukt gullkjede rundt halsen. I passasjersetet satt en mann i skinnjakke og lekte med en liten lommekniv. De sa ingenting. Bare stirret på han. Benny viste frem tusenlappen. Mannen med gullkjede tok pengene uten å ta blikket bort fra ham. Benny brettet ut håndflaten. Pakistanerne så på hverandre. De begynte å le.

– Fjern den skitne hånda di, sa den ene på flytende østlandsdialekt.

– Og si til kompisen din at om han ikke kommer i morra så veit han jævla godt hva som skjer med han.

Benny ble stum. Han kjente plutselig at han måtte pisse. Mannen med gullkjedet smilte lurt og tok hånden mot innerlomma. Benny ble lettet og strakk ut hånden igjen.

Ansiktet ble varmt da han så det svarte stålet. Han stirret på de mørke hårene på fingeren i avtrekkeren. Varmen spredde seg utover låret og fortsatte nedover leggen. Det gikk så sakte. Lydene ble vrengt og alt smeltet inn i hverandre. Mennene som lo av han. Ruten som gled opp igjen. Bilen som kjørte av sted.

Han rørte seg ikke før den var ute av syne. Latteren fulgte han hele veien tilbake gjennom skogen.

Z stirret på han med store øyne, og tente en sigarett.

– Trodde aldri du skulle komme tilbake, jeg.

Røykringene steg sakte ut av kjeften.

– Hva faen, har du pissa på deg?

Gnistene flakset til alle kanter da Benny stompet sigaretten i pannen hans. Han fikk inn et slag før det kom et i retur og begge gikk i gulvet. Brytende rullet de frem og tilbake mellom sofaen og hybelkomfyren før de traff et bordben. Et askebeger formet som en hodeskalle ramlet ned og knuste i hodet på Z. Han så på Benny og tok seg til hodet. De slapp taket i hverandre og reiste seg sakte. Ingen av dem sa et ord.

Benny gikk inn i sovealkoven og hengte et skittent laken over en hjemmesnekret gardinstang som satt i taket. Flass og støv blandet seg med sigarettrøyk, og danset vektløst i en lysstripe som hadde sneket seg gjennom plasten. Snart var den lille leiligheten fylt av en dyp og uregelmessig snorkelyd.

Benny tittet ut av hulen sin og smattet. Det smakte dritt. Hvor lenge hadde han sovet? Til sin store overraskelse så han at den andre var borte. Tanken på at han hadde dratt, og forhåpentligvis tatt med seg kroppen fikk han til å trekke pusten.

– Hallo..?

Han stirret stivt ut i luften. Ingen svarte. Han fikk øye på en vodkaflaske under sofaen og rullet den til seg med tærne. Det var en god slurk igjen.

Benny satte den varme spriten i halsen da badedøren plustelig gikk opp.

Flaska fløy gjennom luften og knuste i veggen. Z beskyttet seg med en arm, som om noen kastet en ball på ham.

– Tulling!

Han hinket over karmen for ikke å tråkke på liket. Med bestemte skritt gikk han bort til det ene vinduet og løftet forsiktig på den svarte plasten. Myste ut gjennom sprekken. Stemmen var underlig mørk, og han pratet ikke like fort som han pleide.

– Jeg stikker og kjører fram bilen. Du må hjælpe meg å bære.

Benny klødde seg i hodet.

– Bære?

Z pekte.

– Oppi trillebåra!

De gikk inn på badet. Tok tak i hver sin ende av lakenet og la henne oppi igjen. Blodårene sto på skrå oppover halsen til Z da de løftet trillebåren over karmen. Han trillet henne forsiktig ut og småløp bortover grusen.

Benny sto og lurte på om gamlingene hadde merket noe da han hørte en svak motorlyd. Z lot døren stå åpen og gikk inn i leiligheten.

– Hør her.

Han satte seg i sofaen. Skrev ned et telefonnummer.

– Ring meg om nøyaktig to timer, ok? Slett det nummeret du har.

Da Benny hadde fisket opp mobilen fra lomma, var Z allerede på vei ut døren.

– To timer, Benny. Du fucker ikke opp nå!

Det klikket metallisk i låsen. Så ble det stille.

Han pleide aldri å tvinne tomler. Unaturlig, tenkte Benny, og tittet ned på hendene sine. Han stirret på telefonnummeret som var skrevet i hjørnet på Grandiosa-kartongen. Blekket hadde blandet seg med smuler og små paprikabiter. Ring meg om nøyaktig to timer. Han hadde ikke sett på klokken. Nummeret han egentlig ville ringe, var så enkelt at enhver seksåring kunne det utenat. Det var med stor usikkerhet han trykket på de lysende tastene. Han lukket øynene, og kjente at summetonen gled langsomt ned i magen.

Benny gikk ut i sokkelesten. Den kalde grusen slo rett gjennom den tynne bomullen. Han bakte en snus og stakk den under leppa. La den til rette med tungespissen. Hvem var hun? Han klarte ikke å slippe det abstrakte maleriet av jenta han bare hadde sett rammen rundt. Følte seg kvalm, og skyldig, men visste ikke hva han hadde gjort. Det begynte å stikke i fotsålene. Han steg opp på den våte gressplenen og gikk bort til et av epletrærne. Fant et lite kart med en svak rødfarge på den ene siden. Hvorfor var det så jævlig vanskelig? Hvorfor følte han seg som en tosk? En følelse av å bli overvåket slo han plutselig. Han snudde seg og så noe som rørte på seg i etasjen over. Skikkelsen gjorde en brå bevegelse og forsvant bak gardinene. Han viste fingeren til vinduet, tok løpefart og kastet eplet over hekken. Hørte at det traff bakken. Forestilte seg hvordan det ble knust til småbiter av den grå asfalten. Han la seg ned i gresset. Kjente hvordan kulden spredde seg i overkroppen. Studerte gåsehuden på armen og strakk på tærne. Han så på skyene som beveget seg inn i hverandre. Vakkert, tenkte han. Vakkert? Et ord han aldri hadde sagt høyt. Han lukket øynene. I det fjerne kunne han høre sirener.