Jane Mysen

80

Flammedans

Fri til å ferdes

Personer i Flammedans

Tønset
Anna Jonsdatter | – | en kvinne av taterslekt
Nikolai | – | Annas avdøde ektemann
Linnea | – | Anna og Fjell-Niels’ datter
Anna Line | – | Linnea og Mathias’ datter
Veronika | – | Linneas sankedatter, taterjente
Elias | – | Elsebe og Nikolais sønn
Bjarne | – | et av Annas sankebarn etter Mathilde
Oda | – | Annas datter
Nora | – | Anna og Jørgens datter og odelsjente
Siri | – | Anna og Jørgens datter
Holger | – | Anna og Nikolais sønn
Atle | – | Nikolais halvbror og Annas ektemann
Jørgen Garmo | – | Annas avdøde ektemann
Frederik Hesteskjærer | – | Annas storebror
Martin | – | Inga og Frederiks sønn
Abigail | – | Frederiks avdøde hustru
Jon | – | Abigail og Frederiks sønn
May | – | Abigail og Frederiks datter
Doris | – | Abigail og Frederiks datter
Turid Lia | – | Annas svigerinne
Stein Gåsbakk | – | Turids ektemann, doktor
Ivar Lia | – | Turid og Christians sønn
Mariana | – | Turid og Christians datter
Kjersti | – | Turids fosterbarn
Mathias | – | Linneas tidligere kjæreste fra Kristiania
Måneskinn | – | Elias’ hustru, ung indianerkvinne
Hans | – | Elias og Måneskinns eldste sønn
Aksel | – | Elias og Måneskinns yngste sønn
Raymond | – | Noras kjæreste (død)
Elsa | – | Nora og Raymonds tvillingdatter
Isak | – | Nora og Raymonds tvillingsønn
Johannes | – | barnehjemsgutt som bor hos Anna og Atle
Egil | – | lensmannsbetjent, Odas kjæreste
Lillehammer
Gunni | – | Et av Annas sankebarn etter Mathilde
Garp | – | Gunnis ektemann
Thea | – | Gunni og Garps datter
Mari og Dag | – | tidligere barnehjemsbarn, Gunni og Garps fosterbarn
Helena Nordstad | – | Annas sankedatter
Asgeir | – | Helenas avdøde ektemann
Vebjørn | – | Asgeir og Helenas sønn
Astrid | – | Helenas sankedatter, Gerd og Olafs datter (død)
Aleksander | – | Helenas kjæreste
Signe | – | Helena og Aleksanders datter
Janusfølget
Sophie | – | Janusfølgets leder
Janus | – | Sophies sønn
Levine | – | sigøynerkvinne, Bjarnes kvinne
Erling | – | Bjarne og Levines sønn
Amalia | – | Levines søster
Roma | – | Amalias datter
Andre
Magda | – | Annas venninne i Trondhjem
Sigbjørn | – | Magdas ektemann (død)
Veslegutt | – | Magdas sønn (død)
Elise | – | Magdas datter
Lisa | – | Hilda (død) og Veslegutts datter, Magdas sønnedatter
Hedda | – | Frederiks kvinne
Emilia | – | Frederik og Heddas datter
Karl | – | Heddas halvbror (død)
Enkefru Karoline | – | sydame i Kristiania
Torbjørn Claussen | – | Linneas ektemann (død)
Olav | – | Torbjørn Claussens sønn
Claudia Holmseth | – | Olavs mor
Malin Ingulfsdatter | – | Olavs pleierske
Rune Lia | – | Ivars fetter i Kristiania
Kari | – | fangstmann i Finland (død)
Heikki | – | bonde fra Finland
Urtekonen | – | Kari og Heikkis mor (død)
Lars Stenbråten | – | storbonde, Romas far
Guro Stenbråten | – | Lars Stenbråtens hustru (død)
Emil | – | Siris ektemann
Mari | – | Egils gammelkjæreste fra Kristiania
Fru Larsen | – | Siris tidligere arbeidsgiverske
Ole Larsen | – | fru Larsens sønn, Siris venn
Elvira | – | fru Larsens datter
Olai | – | tømmerhogger
Persongalleri for hele serien finner du på forfatterens hjemmeside: www.jane-mysen.no

Ordliste finnes bakerst i boken.

Slik sluttet forrige bok:

Bortsett fra en av drengene, var det bare Johannes som var hjemme. Ja, også Hanna, da, men hun hørte ikke ordentlig til, tenkte han.

Selv om Hanna var jente, hadde hun vist seg å være en god venn.

Johannes kastet den første kniven og frydet seg da den landet nesten midt i blinken.

Hanna klappet i hendene. «Du kommer til å treffe med de andre også,» jublet hun og hadde større tro på ham enn han hadde selv.

Han tok en av knivene hun hadde tatt med til ham. Den var lett i hånden, og spissen og bladet var så skarpt at han nesten var redd for å ta i det. Et lite øyeblikk ble han stående med løftet hånd. Så kylte han kniven gjennom luften.

Det var nesten så han ikke kunne tro det, men da Hanna jublet, gikk det opp for ham at det var tilfellet. Knivspissen hadde truffet midt i blinken!

«Du er flink!» ropte Hanna. «Guttene kommer aldri til å være ekle mot deg når de får se hvor dyktig du er,» fortsatte hun.

Johannes smilte. Han var god. Bedre enn Holger!

Hånden hans skalv lett idet han løftet den neste kniven. Nok en gang hevet han armen. Akkurat idet han skulle kaste, ble trevdøren åpnet. Det var så vidt kniven ikke glapp fra hånden hans idet han oppdaget den som sto der.

«Kirkeklokkene har ringt,» sa gutten fra skolen. «Nå vil vi se hva du duger til.»

Det ble vanskelig å puste da resten av gutteskokken toget inn på trevet. Høylukten som Johannes likte så godt, ble på et vis tykkere.

«Dere få ikke se noe før dere har betalt,» sa Hanna med ett og rakte frem hånden.

Det klang i mynt, og hun smilte stort idet hun sendte Johannes et blikk. De hadde snakket om hvor rike de ville bli når dette var over, og han hadde lovet henne halvparten. Pengene betydde ikke noe for ham, men han skyldte Atle penger. Det eneste han ønsket, var at guttene skulle se på ham som en av dem.

En etter en satte de seg i høyet. Hanna lukket døren godt inntil. Så røsket hun knivene ut av blinken og ga dem til Johannes.

Han hadde trodd at hun skulle sette seg sammen med de andre, men hun gikk tilbake til døren og stilte seg opp med hodet mot blinken.

«Flytt deg, da, jente! La Johannes kaste,» ropte en av guttene.

«Jeg lovet dere at dere skulle få se noe dere aldri har sett før,» sa Hanna og stirret Johannes inn i øynene.

Da det gikk opp for ham hva hun mente, ristet han på hodet. «Nei, Hanna,» sa han lavt.

«Han tør ikke,» ropte en guttestemme bak ham. «Johannes tør ikke. Hanna er modigere, hun skulle ikke vært jente, men gutt.»

«Johannes skulle vært jente,» sa en av de minste.

Latteren deres runget i ørene. Johannes bet tennene sammen, tok den første kniven i hånden og løftet armen.

Hanna så ikke redd ut, men selv var han så urolig at han knapt kunne se.

«Kast!» sa hun bestemt. «Kast, Johannes!»

Ordene hennes og hviskingen bak ham fikk ham til å handle, og i neste øyeblikk suste kniven gjennom luften.

1

Tønset 20. september 1904

Knivspissen traff dørplanken med et smell, like ved Hannas venstre hånd. Johannes svelget tungt og følte seg vissen og rar i kroppen. Det suste for ørene da han tok den neste kniven.

Da Holger hadde lært ham å kaste med kniv, hadde han snakket om at Johannes måtte samle tankene og sikte godt. Det var vanskelig nå, og bak seg kunne Johannes høre et par av guttene hviske. Hva de diskuterte, ville han kanskje aldri få vite, men at det dreide seg om ham, var det ingen tvil om.

Hanna stirret ham inn i øynene idet han nok en gang løftet armen. Leppene hennes formet seg til ord han ikke kunne oppfatte, men han visste at hun sa at han ville klare det. Hun var slik, Hanna. Hun hadde troen på ham uansett hvor mye han dummet seg ut. Hanna var modig, og hvor hun hadde fått roen sin fra, ante han ikke. Men det han visste og følte seg trygg på, var at han aldri hadde hatt en bedre venninne.

Akkurat som sist ble kniven stående like ved henne. Denne gangen ved høyre hånd. Johannes lukket øynene et øyeblikk. Samtidig fuktet han leppene med tungespissen og tok enda en kniv.

Det var bare fire igjen nå. Alle var kvesset og så spisse at de kunne bore seg gjennom nesten hva det skulle være. Idet kniven suste gjennom luften, visste han at det ville gå galt, og da Hanna skrek til, var det som om tiden stanset.

I neste øyeblikk fikk guttene det travelt. De lignet mest en saueflokk på flukt da de dyttet opp trevdøren og stormet ut. Johannes ble stående som forsteinet og stirre på Hanna. Kniven sto ut av hånden hennes, og blodet hadde allerede farget blusekanten rød.

Johannes skalv så han nesten ikke klarte å holde seg oppreist.

«Hjelp meg!» gråt Hanna. «Ta den ut!»

På vaklende bein kom han seg bort til henne. Blodet rant nedover hånden hennes, og han ble kvalm idet han strakte frem hånden og dro ut kniven. «Jeg er lei for det,» sa han.

«Det er ikke din skyld,» gråt hun og var så blek som han aldri hadde sett henne. «Det var jeg som skrøt. Det var jeg som stilte meg opp. Du ville ikke, og jeg …» Brått sluttet hun å snakke, og i samme øyeblikk ség hun sammen.

Johannes stirret vettskremt på den livløse pikeskikkelsen. Han hadde drept henne! Herregud, han hadde drept henne!

I neste øyeblikk befant han seg ute på tunet, hvor han ble stående rådvill inntil han oppdaget Anna i kjøkkenvinduet.

«Anna! Anna!» Stemmen hans var gjennomskjærende. Det dunket i hodet, og han brekte seg.

Anna åpnet vinduet. «Johannes? Hva er skjedd? Er du syk?»

Hun hørtes like redd ut som ham, og Johannes nikket raskt og pekte mot trevet. «Jeg mente det ikke, men jeg har tatt livet av Hanna.»

«Hva er det du sier?» ropte hun forskrekket.

Han rakk ikke å gjenta det før Annas ansikt forsvant. Like etter var hun ute hos ham. «Hvor er hun?» spurte hun alvorlig. «Hvor er Hanna?»

«Hun ligger på trevet,» hikstet Johannes og brydde seg ikke om at Anna så ham gråte. «Jeg skulle bare gjøre som Holger, men så bommet jeg. Jeg mente det ikke.»

«Som Holger? Hva mener du med å si som Holger?»

Han klarte ikke å svare, men gråt så det kjentes som om noe i brystet var i ferd med å gå i stykker.

Anna ristet på hodet. «Du er helt umulig, Johannes.» Med de ordene sprang hun fra ham mot trevet.

Beina klarte nesten ikke å bære ham da Johannes fulgte etter. Han så for seg det verste, at han ville havne i fengsel. At han ville henges eller skytes, for det var slik folk som hadde tatt livet av noen, ble straffet.

Døren til trevet sto åpen, og Johannes stanset utenfor, visste ikke om han orket å se Hanna enda en gang. Anna ville nok kjefte på ham også. Hun hadde sagt at han var helt umulig, men han var noe mye verre enn det. Han var til og med verre enn tateren som hadde skutt Anna i låret. Han var en morder! Han hadde tatt livet av sin beste venninne fordi han ønsket å være venn med de andre guttene på skolen.

«Johannes?»

Han så opp og stirret inn i Annas strenge fjes.

«Kom hit!» befalte hun.

Han måtte rive seg løs og tvinge føttene fremover. Nå ville han snart få vite hvordan dette ville ende.

Det var dunkelt der inne, og Johannes måtte stå en liten stund før øynene klarte å venne seg til forandringen. Brått sperret han øynene opp. «Hanna,» sa han og slapp seg ned på knærne.

Hanna satt med ryggen mot veggen, og han kunne se at hun hadde det vondt.

Han gråt så tårene trillet. «Du lever!»

Som langt bortefra hørte han Annas stemme. «Hun besvimte.» Så fortsatte hun. «Vi må komme oss inn og få renset såret.»

Johannes nikket, og Anna hjalp Hanna på føttene og leide henne med seg ut.

Han fulgte etter, med bankende hjerte og anstrengt pust. Hanna var ikke død, han kunne nesten ikke tro det. Vel inne på kjøkkenet ble han stående og se på mens Anna renset stikksåret og satte på forbinding.

«Jeg skal følge deg hjem,» sa hun. «Foreldrene dine vil nok ha en forklaring.»

Hanna nikket og kastet et engstelig blikk bort på Johannes, som ikke visste hvor han skulle gjøre av seg.

«Før vi går, må dere forklare meg hva som skjedde,» fortsatte Anna. «Jeg vil vite hver minste detalj.»

Johannes nikket før han gikk bort til bordet og satte seg. Hanna kom bort til ham. Hun var blek av smerte, men hun levde. Det var det viktigste. Han følte seg sterkere når han hadde Hanna ved siden av seg. På et vis smittet noe av hennes tapperhet over på ham, syntes han og ble nesten overmannet av trangen til å ta hånden hennes.

«Det var min skyld,» begynte hun.

Anna rynket pannen. «Jeg vil høre hele historien før vi begynner med fordeling av skyld,» sa hun og satte seg på motsatt side av bordet.

Johannes hadde ikke klart å si noe på lenge, men nå begynte han å fortelle. Han utelot ingenting, men sa det akkurat som det var.

Hannas foreldre tok det pent selv om hånden hennes var skadet og Johannes var skyld i det. Anna hadde beklaget det som skjedde, og Johannes skammet seg slik at han skulle ønske at han kunne ha sunket gjennom gulvet.

Egentlig hadde han bedt om å få bli hjemme, men Anna hadde ikke latt ham få lov. Han fikk ikke vri seg unna det han hadde gjort, hadde hun sagt. Så hadde hun ment at han ville få det bedre etterpå, om han var ærlig og viste seg som den gutten han var. En ordentlig og snill gutt.

Han følte seg slett ikke snill der han sto foran Hannas foreldre og innrømmet sin skyld.

Hanna tilsto det hun hadde gjort og sagt.

Faren hennes ble stram i masken da hun fortalte dem om knivene hun hadde stjålet. «Vi hadde aldri trodd at du kunne finne på noe slikt,» sa han.

Han virket ikke sint, men ordene hans fikk Hanna til å gråte. Da gjorde Johannes noe han aldri hadde gjort tidligere. Han nådde akkurat over på den andre skulderen hennes da han la armen om henne.

Anna smilte til ham. Ikke et lett og glad smil, men trist. Hun var lei av påfunnene hans, visste han. Og oppgitt.

«Det begynner å bli sent. Vi må se å komme oss hjemover,» sa hun. «Det er skole i morgen, og Johannes har ikke spist kveldsmat.»

«Jeg skal følge dere til døren,» sa Hannas mor og gikk i forveien ut i gangen.

Da de sto ute i mørket og Hannas mor lukket døren etter dem, la Johannes hånden sin om Annas. Det var ingen som så dem nå, og han kunne gjøre som han ville.

En lang stund gikk de i taushet.

«Johannes?»

Annas stemme var logn, men han kunne høre at hun var sint. Eller kanskje hun var beveget? Det var vanskelig å si, men noe var det, for stemmen hennes skalv svakt.

«Ja?» Han gløttet opp på henne.

«Hvordan kunne du finne på å kaste knivene når Hanna sto der? Vi har snakket om det før, du får ikke lov til å leke med kniv. Og hva var det du mente da du nevnte Holger? Hva har han med dette å gjøre?»

Johannes svelget tungt. Han likte ikke å svikte Holger, men det gjorde ingen skade nå. Han var jo over alle hauger, som Atle pleide å si.

Lavmælt fortalte han om alle stundene han hadde delt med Holger da broren øvde seg på å kaste med kniv. Han fortalte om Joar Gjøgler og strådukken også, og om Holger som skulle kaste så nær dukken som mulig.

«Meningen er at Holger skal underholde publikum med knivkasting,» avsluttet han. «Han får lov av Joar,» la han raskt til. Som om det forklarte det meste.

Anna var stille en lang stund. Stillheten plaget ham, men han våget ikke å bryte den.

Først da de passerte kirken, kom stemmen hennes flytende til ham. «Jeg forstår nå at jeg ikke kan stole på dere, verken deg eller Holger.»

Ordene fikk skuldrene hans til å kjennes tyngre.

«Dere har ført meg bak lyset.»

Den dårlige samvittigheten ble plutselig ikke til å utstå. «Jeg er lei for det,» hvisket han. «Jeg ville så gjerne bli venn med de andre guttene … det var derfor.»

Anna stanset. Ansiktet hennes var nesten borte i mørket, men stemmen hennes var klar. «Tror du at du blir bedre likt om du holder på med ulovligheter?»

Han visste ikke hva han skulle svare, men følte seg dum. Og slem.

«Du trenger ikke å vise deg for å bli likt.»

Han sa ikke noe nå heller. Det var som om han ikke hadde flere ord å ta av.

«Det beste man kan gjøre er å være seg selv,» fortsatte Anna.

Det var som om hun snakket til seg selv, syntes han, og tok et bedre tak om hånden hennes.

«Jeg er ikke som andre,» sa han lavt. «De ler av meg, og jeg får ikke være med på det som er morsomt. Det er så mye jeg ikke klarer fordi armene mine er så korte.» Han var plutselig tykk i halsen. Ordene dirret ut av ham.

«Du bør likevel være den du er, og ikke late som om du er en annen,» sa Anna strengt.

Johannes stirret fremfor seg. Han forsto det hun sa, men det hun ba om var håpløst. Guttene ville aldri like ham for den han var. «De andre guttene er modige. Jeg er ikke det.»

Anna smilte og strøk ham over kinnet. «Du er modig nok, Johannes. Det er ingen på skolen som er modigere.»

«Hanna er. Hun stilte seg opp foran blinken enda hun visste at jeg ikke er særlig flink til å kaste.»

«Hvorfor gjorde hun det, tror du?» spurte hun.

«Fordi hun ville hjelpe meg.»

«Hva synes du om det?»

«At hun er modig og snill,» mumlet Johannes.

«Liker du å være sammen med Hanna?»

Han nikket. Skammet seg ikke over å si det. Ikke til Anna.

«Hanna liker å være sammen med deg, hun også.»

Han nikket, men gikk der taus og med senket hode.

«Vet du hvorfor hun liker å være sammen med deg?»

«Nei,» Johannes dro på det.

«Jeg tror at jeg vet hvorfor,» fortsatte Anna.

Han skottet opp på henne.

«Hun liker å være sammen med deg fordi du er den du er. Du anstrenger deg ikke for å være modig og sterk når du er sammen med henne. Du later ikke som om du er en annen.»

En liten stund var det bare knasingen under støvlene deres som kunne høres. Hånden hennes var varm og trygg.

Johannes tenkte hardt.

«Ikke vær så opptatt med å få guttene til å like deg. Jeg tror at jo mer du anstrenger deg, jo vanskeligere blir det for dem å like deg.»

Nok en gang stanset hun. «Forstår du hva jeg sier, Johannes? Forstår du hva jeg mener?»

«Jeg tror det.»

«Bra.» Anna strøk ham over kinnet. «Du er en god gutt, Johannes. Det synes de andre også.»

«Det virker ikke slik,» mumlet han.

«Gjør som jeg sier, så skal du få se.»

Johannes slapp hånden hennes. Tankene var mange. Noen forvirret ham, og andre fikk ham til å se klart, men han skulle prøve å gjøre som Anna sa. For hun var klok og visste mye. Mer enn ham. Mer enn guttene og Hanna. Mer enn dem alle.