Ann-Christin Gjersøe

5

Hvite hjerter

Øya

Persongalleri

Amelia Sandø: | sykepleierskeelev ved Ekely Hospital
Ingrid Sandø: | Amelias søster, jordmor ved hospitalet
Ellinor Abildgaard: | hospitaldirektørens datter
Betty Gilje: | Amelias romvenninne, elev ved hospitalet
Mary Hayworth: | forstanderinne og oversøster ved hospitalet
Dr. Sophus Abildgaard: | hospitaldirektør og overlege, Ellinors far
Fru Martha Abildgaard: | hans hustru
Dr. Erik Grant: | reservelege
Fru Annabell Grant: | hans hustru
Frøken Dagny Larsen: | overjordmor ved fødselsstiftelsen
Frank Wessel: | skipsreder, sitter i hospitalets bestyrelse. Nevø av Ekelys tidligere eier
Fru Borge: | oldfrue på hospitalet
Rasmus: | gartner, sønn av oldfruen
Peder Wiig: | farmasøyt i hospitalapoteket
Dr. Borch: | hospitalets nye kandidat
Mattis Sandø: | faren til Ingrid og Amelia
Herr Sommerfeldt: | handelshuseier
Gilbert Sommerfeldt: | handelshuseierens eldste sønn

Dette hendte i forrige bok

Ingrid får lungebetennelse, og mens Amelia våker over søsteren, leser hun dagboken noen har forært henne. Da faren får vite om den, røper han hemmeligheten han har båret på i sytten år: Amelia er ikke hans datter, men niese. Under et forrykende uvær druknet begge foreldrene hennes; Christiane og Magnus. Etter ulykken kom hun til Ekely og tanten Ingeborg, morens tvillingsøster, men etter Fillips død orket ikke Ingeborg å ta seg av henne. Amelia flyttet derfor ut til fyret, der hun har vokst opp i troen på at Ingrid og hun er søstre.

Etter bruddet savner Ellinor Oliver, samtidig som hun er tiltrukket av broren hans, Justin. Mens jordmor Ingrid ligger syk, hjelper hun til på fødselsstiftelsen. Etter å ha sagt opp stillingen som kandidat forsvinner Oliver sporløst. Ellinor blir engstelig, men i et brev til faren skriver Oliver at han har lagt ut på en reise. Justin er bekymret for lillebroren, og reiser etter.

Ingrid friskner til etter den alvorlige sykdommen, men plages av samvittighetskvaler. Hun skulle aldri ha gitt fra seg sønnen. Å leve i uvitenhet om hvordan han har det, er uutholdelig, og hun bestemmer seg for å oppsøke adoptivmoren, fru Haust.

Slik sluttet forrige bok

Amelia åpnet døren og kikket inn i skjulet, som faren hadde fylt med ved i sommer, men moren var ikke å se.

Den lille redselen hun hadde kjent i sted, da hun ikke hadde funnet moren innomhus, hugg på ny til og ga henne mageknip.

Faren var heller ikke å se, men hun visste at han i morges hadde gått ut for å se til sauene. Noen hadde vært syke, hadde han sagt.

Det sitret rart i brystet da hun gikk mot pynten nedenfor huset, der hun kunne se ned mot den lille havnen deres. Ingen av båtene lå der, hverken farens seilsjekte eller den lille robåten. Himmelen mørknet over henne da hun hørte spedbarnets gråt fra stuen, men hun ble stående og speide etter foreldrene, ventet på at i det minste den ene av dem skulle dukke opp. Men da ingen var å se, løp hun tilbake til huset.

Hun lukket seg inn og skyndte seg bort til lillesøsteren. Det vesle ansiktet vrengte seg i gråt og var helt rødt, slik det pleide når hun hadde vondt i magen eller var utålmodig fordi hun var sulten eller trett.

Prøvende forsøkte Amelia å løfte den lille kroppen opp i armene, men hun var ikke sterk nok. I stedet forsøkte hun å gjøre som moren når hun skulle ha barnet til å sove: Hun rugget på vuggen mens hun sang for henne. «Sov sødt barnlille, tre Engle vaager ved din Vugge saa stille …

Hun kjente tårene presse på da barnet ikke ville slutte å gråte. Kanskje søsteren var sulten? I så fall måtte moren snart komme. Selv visste hun ikke hva annet hun skulle gjøre enn å rugge på vuggen mens hun nynnet bånsullen hun hadde hørt moren synge så mange ganger.

«Vogt over mine Engle smaa, i denne Nat, og i Storm og stille om jeg fra min Søvn ei vaagner.»

Amelia våknet med et langtrukkent, hvinende åndedrag mens redselen hamret gjennom kroppen. Skjelvende la hun hånden over hjertet, og langsomt begynte hun å puste roligere, men minnene fra marerittet fikk hver nerve i kroppen til å sitre.

«Det var bare en drøm,» hvisket hun til seg selv, men visste at det ikke var sant.

Hun hadde ikke vært alene der ute på Øya. De hadde vært to.

Hun hadde hatt en søster.

1

Ekely Hospital, oktober 1911

Lyden av en dansende messingbjelle drev Amelia ut av søvnen, men da kimingen stilnet, lukket hun øynene igjen. Hun visste at det var nattsøsteren som ringte for å vekke dem, men hun orket ikke å stå opp, ikke ennå. Om hun lot være å spise frokost, kunne hun sove noen minutter til.

Hun kjente søvnen duve i kroppen på ny idet hun hørte Betty stå opp og fylle vann i vaskevannsfatet.

Amelia vred seg rundt i sengen. Det føltes som om hun nettopp hadde sovnet. Etter marerittet hun hadde hatt i går kveld, om det lille spedbarnet i vuggen, hadde hun knapt hatt blund på øynene. Hadde de virkelig vært to på Øya, hun selv og et lite spedbarn? Eller var det bare en drøm?

Søvnen hun lengtet etter, rislet bort. Drømmen hadde vært så levende, hun hadde følt det i hver bloddråpe i kroppen at den var virkelig. De hadde vært to barn den gangen foreldrene druknet. Men om det stemte – hvorfor hadde ikke faren nevnt det? Eller Ingrid, som hadde sagt at hun husket det som skjedde den høsten for sytten år siden?

Motstrebende slo Amelia teppet til side, tuslet bort til servantskapet og stelte seg, før hun ikledde seg søsteruniformen.

Hun fikk spørre Ingrid senere i dag.

Etter frokost gikk Amelia sammen med Betty inn i vestibylen, der søstrene som vanlig samlet seg til andakt før de gikk til hver sin post. Etternølerne innfant seg i siste øyeblikk, før den sortkledde forstanderinnen kom skridende ned trappen. Noen av søstrene hadde ikke fått øye på henne, men tidde straks da forstanderinnens myndige blikk gled over dem.

«Søstre, la oss takke og be.» Forstanderinnen foldet hendene og bøyde nakken. «Herre, vår Gud og Fader, vi takker Deg for at Du har holdt Din hånd over oss i denne natt og latt oss våkne opp til en ny dag. Gi våre hjerter og legemer styrke til å utføre vår gjerning med barmhjertighet, kyndighet og verdighet, gi oss kraft når vi føler mismot, håp når vi tviler og trøst når vi sørger. Hold Din hånd over våre små og fødende, og la Din kraft lindre og helbrede. Amen.»

Etter bønnen foretok forstanderinnen den daglige inspeksjonen av samtliges uniformer, men hun måtte være i et godt lune i dag, streifet det Amelia, for hun fant ingenting å påpeke og tok på ny oppstilling i trappen.

«Noen av dere vet allerede at søster Edvarda er syk i dag,» begynte forstanderinnen. «Det er ingenting alvorlig, men som dere vet, kan hun da ikke arbeide på barnestue 1. Søster Sigrid – om De vil tre inn i søster Edvardas sted?»

Amelia kikket bort mot søster Sigrid, som var blant søstrene hun ennå ikke kjente særlig godt. Den middelaldrende kvinnen hadde som regel sin faste plass i mottagelsens skranke.

«Ja, oversøster Mary,» sa sykepleiersken og knikset.

Forstanderinnen rettet blikket mot Amelia. «Søster Amelia, De trer denne dagen inn i søster Sigrids sted, og vil i dag ha Deres arbeid her i mottagelsen.»

Om Amelia fremdeles var trett denne morgenen, ble hun nå brått våken. Skulle hun stå i skranken denne dagen?

«Jeg vil naturligvis gi Dem den nødvendige opplæringen,» la forstanderinnen til, før hun ba de andre søstrene ta fatt på morgenstellet på barnehospitalet og fødselsstiftelsen.

Amelia ble stående og vente mens forstanderinnen vekslet noen ord med en av diakonissene. Hjertet slo nervøst og fort, men hun fikk ikke tid til å grue seg ytterligere før forstanderinnen kom bort til henne.

«Vi har ingen tid å miste, har vi vel, søster Amelia?»

Uten å vente på svar feide hun videre og forventet tydeligvis at Amelia skulle følge etter.

Amelia trakk pusten lydløst og stålsatte seg for det hun visste ventet.

Amelia tok plass bak skranken og lot blikket gli over de tomme benkene. Etter å ha satt henne inn i arbeidet hadde oversøsteren blitt tilkalt til en av barnestuene, og Amelia var blitt overlatt til seg selv.

Hun kikket opp på det store uret over inngangsdøren. Viserne nærmet seg åtte, som var tidspunktet da hospitalets portner åpnet dørene for pasientene. Noen morgener sto mange utenfor og ventet, visste hun, andre dager var roligere.

De fleste måtte uansett vente til legene var ferdig med dagens visitt på barnestuene og fødselsstiftelsen, visste hun, såfremt det ikke kom inn pasienter som var alvorlig skadet og trengte umiddelbar hjelp.

Hun trakk pusten dypt mens hun gikk igjennom prosedyren for innkomne pasienter. Kvinnene som skulle til fødselsstiftelsen, måtte vente på benken ved inngangen til østfløyen. På motsatt side, tvers overfor skranken, sto benkene reservert barna som skulle til barnehospitalet. Kom det inn barn som kunne tenkes å være bærere av alvorlig, smittsom sykdom, måtte hun umiddelbart sørge for å isolere dem på et mindre venteværelse.

Hun skalv svakt på fingrene da hun kikket igjennom mottagelsesjournalen hun var nødt til å fylle ut for hver pasient: navn, alder, bosted og hva besøket gjaldt. Utover dette var det hennes oppgave å bestemme i hvilken kø barna måtte vente, køen for skader eller køen for sykdom.

Utenfor inngangsdøren hørte hun lyden av stadig sterkere barnegråt, stemmer også, og Amelia kjente det knyte seg i magen idet en dør åpnet seg bak henne. Hun kikket seg over skulderen og så forstanderinnen komme hastende inn i vestibylen, rak i ryggen og med en verdig mine. Amelia pustet lettet ut og håpet at forstanderinnen denne gangen ville bli værende i vestibylen.

Forstanderinnen kikket på søsteruret sitt, hevet blikket og sendte Amelia et rolig smil.

«Klokken er åtte, søster Amelia – en ny dag har begynt her ved Ekely Hospital.»

I det samme åpnet portneren inngangsdøren, og en mor med et gråtende småbarn på armen kom inn, etterfulgt av en eldre gutt. Gutten holdt en blodig fille over det ene øyet.

I det samme kimte telefonapparatet.

Amelia åpnet døren ut til hagen og gikk mot verandaen, der Ingrid satt i ly for den kjølige vinden, men med solen i ansiktet og et pledd over fanget. Søsteren var i stadig bedring etter lungebetennelsen, hun hadde fått appetitten tilbake, men var fremdeles blek og tynn.

Ingrids ansikt lysnet i et smil da hun fikk øye på Amelia, som så at søsteren skulle til å reise seg, men Amelia ba henne sitte.

«Jeg trenger å sitte selv,» smilte Amelia og satte seg i stolen ved siden av søsteren.

«Det tror jeg så gjerne,» svarte søsteren. «Har det vært en travel formiddag i mottagelsen?»

Amelia nikket. Heldigvis hadde forstanderinnen tilbudt seg å avløse henne i fritimen. «En ung gutt hadde fått en krok i øyet, etter å ha hjulpet faren sin med en stubbebryter. Doktor Grant vet ennå ikke om synet hans kan reddes,» sa hun og sukket. Hun trodde aldri at hun ville venne seg til alle skjebnene hun møtte på hospitalet.

De ble sittende og prate om en kvinne som hadde kommet til fødselsstiftelsen, men da samtalen stilnet, bestemte Amelia seg for å spørre om det hun hadde på hjertet.

«Ingrid, det er noe jeg må spørre deg om.»

Søsteren kikket fort på henne, og Amelia la merke til noe vaktsomt i de ellers så milde, brune øynene. Kanskje hun hadde en anelse om hva som ville komme? Eller var det denne Olav hun hadde snakket om i febervillelse, som var i tankene hennes?

«Du fortalte at du husker den dagen jeg kom til fyret for første gang,» begynte Amelia, og Ingrid nikket.

«Ja, du vet, jeg var ikke mer enn fem år den gangen, men akkurat den dagen husker jeg. Du var så forkommen da du kom til oss. Far og mor visste ikke hva godt de skulle gjøre for deg, og da jeg fikk vite at foreldrene dine var døde, håpet jeg at du skulle bli boende hos oss. Dessuten var både mor og far lei seg fordi foreldrene dine hadde forulykket, til og med far gråt, husker jeg. Men annet var kanskje ikke å vente, det var tross alt broren og svigerinnen hans det gjaldt.»

Amelia lyttet mens Ingrid fortalte det hun husket fra den dagen, mest bruddstykker, men hun nevnte ikke noe om et spedbarn.

Etter hvert som Ingrid fortalte, vokste en tanke seg stadig større hos Amelia: Kanskje de hadde vært to der ute, men at spedbarnet ikke hadde overlevd påkjenningen det var å bli overlatt til seg selv i flere dager? I så fall var det ikke underlig om Ingrid ikke husket barnet eller aldri hadde hørt om det.

En vond, hul fornemmelse prikket et sted i brystet. For hva hadde hun selv kunnet gjøre for å gi et spedbarn den maten og det stellet det trengte? Kanskje den lille piken hadde omkommet av sult eller tørst? Eller kulde?

Amelia flyttet urolig på seg i stolen mens en følelse av uvelhet vokste i magen. Hun måtte spørre. «Jeg tror jeg husker noe fra den gang, men jeg er ikke sikker på om det er noe jeg innbiller meg eller om det virkelig skjedde.»

Ingrid rynket pannen.» Hva mener du?»

Amelia tok sats.» Jeg våknet av et fryktelig mareritt i natt …» Hun måtte lete etter de riktige ordene før hun klarte å fortsette. Minnene fra drømmen var nok til å få hjertet til å banke hardt av fortvilelse, den samme inderlige fortvilelsen hun hadde kjent i drømmen.

«Jeg drømte at jeg ikke var alene på Øya, men at jeg hadde et søsken, en søster, tror jeg, som ikke var eldre enn at hun var et vuggebarn.»

Hun så hvordan Ingrids ansikt stivnet til mens hun snakket.

«Vet du om det er sant?» spurte Amelia, tørr i munnen og med hamrende hjerte. «Hadde jeg en søster?»

Ingrid lot hånden hvile over pannen og ristet på hodet.

«Jeg vet ikke, Amelia. Men jeg …» Søsteren holdt inne og så ulykkelig på Amelia. «Da jeg spurte far forleden om det som hendte den gang, sa han ingenting om at du hadde en liten søster eller bror. Men det du nå forteller …» Ingrid blunket gjentatte ganger, men øynene hennes ble likevel blanke. «Du vet, mor og far snakket aldri om det som hendte, derfor har jeg sjelden skjenket det en tanke, langt mindre spurt mor eller far om detaljene – før nå. Jeg tror jeg forsto at siden det var noe de aldri snakket om, kunne heller ikke jeg si noe.» Ingrid tidde og ble sittende og se fremfor seg. «Jeg vet ikke om du husker det,» sa hun ettertenksomt, «men en gang var jeg sint på deg fordi du hadde ødelagt en av kjolene til dukken min.» Ingrid smilte så vidt og gløttet bort på Amelia. «Husker du det?»

Amelia ristet på hodet.

«Du vet, jeg var vant til å få ha lekene mine i fred, men så var du uheldig og revnet dukkekjolen da du skulle ta den av. Jeg gråt av sinne og hylte til mor at du ikke var søsteren min.» Ingrid smilte brydd og strøk en brun hårlokk vekk fra kinnet. «Det var første og siste gang mor ga meg en ørefik. Jeg kan aldri huske å ha sett henne så sint, og hun forbød meg å si at du ikke var søsteren min.»

De ble sittende i taushet, før Amelia igjen tok ordet. Hun trodde ikke at det hadde vært Ingrids hensikt, men søsteren hadde ikke svart på det hun hadde spurt om. «Men kan du huske det? Var vi to som kom til fyret den gang? Et lite spedbarn og jeg?»

Ingrid så ut til å streve med å huske. «Jeg vet ikke, Amelia,» svarte hun til sist. «Det jeg husker, er at jeg var glad for å ha fått en søster å leke med, selv om du ødela kjolene til dukkene mine.» Hun smilte så vidt da hun sa det siste, men ble straks alvorlig igjen. «Jeg tror du må spørre far,» avsluttet hun og så ned på hendene sine.

Amelia mønstret søsteren, uviss på om hun holdt noe tilbake med vilje eller om hun virkelig ikke husket.

«Men hvis jeg har en søster – hvorfor tror du at far ikke har fortalt om henne?» spurte Amelia lavt.

Ingrid løftet blikket, og Amelia kunne lese svaret i søsterens ansikt.

Faren hadde unnlatt å fortelle om spedbarnet for å skåne henne.