Joy Fielding

Noen ser deg

Oversatt av Heidi Bern

Til mine yndlingsmennesker i hele verden:

Warren, Shannon, Annie, Renee, Courtney,

Hayden og Skylar

Kapittel 1

Dagen starter som en helt vanlig dag. Enda en begivenhetsløs, strålende oktoberdag i Miami, himmelen er som alltid blå og skyfri, temperaturen forventes å nå tjueseks grader ved middagstider. Det er ingenting som tyder på at denne dagen vil skille seg noe særlig fra den foregående, ei heller dagen før den igjen, ingenting som tyder på at i dag, eller mer presist, i kveld, kommer livet mitt til å bli forandret for alltid.

Jeg våkner klokken sju. Jeg dusjer og kler på meg – et svart skjørt og en hvit bomullsbluse, litt mer formelt enn jeg pleier. Jeg børster håret, som er lysebrunt og henger i løse bølger halvveis nedover ryggen. Legger på et hint av rouge på kinnene og litt maskara på vippene. Lager meg litt kaffe, hiver i meg en muffins, og klokken halv ni ringer jeg ned til resepsjonen og ber dem kjøre bilen min opp fra den underjordiske garasjen.

Jeg kunne ha hentet den sølvgrå Porschen selv, men det gir parkeringsbetjentene et kick å kjøre den, om så bare i de 30 sekundene det tar å akselerere opp fra parkeringsplassen på nivå -3 og frem til inngangsdøren. Denne morgenen er det Finn, nesten kjekk i uniformen sin – som består av kakibukser og kortermet, mosegrønn skjorte – som er å finne bak rattet. «Travel dag, miss Carpenter?» spør han idet vi bytter plass.

«En ny dag i Paradis.»

«Ha en fin dag,» sier han og lukker døren og vinker meg av gårde.

Jeg drar mot Biscayne Boulevard og advokatkontorene til Holden, Cunningham og Kravitz, der jeg har vært ansatt som etterforsker i nesten to år. Firmaet, som huser i overkant av tre hundre ansatte, hvorav ett hundre og tjuefem av dem er advokater, fyller fjerde og øverste etasje i en imponerende marmorbygning i sentrum.

Vanligvis ville jeg tatt en kopp kaffe til og skravlet med den som tilfeldigvis befant seg i kantinen, men i dag skal jeg møte i retten, så jeg parkerer bilen min i den underjordiske garasjen, låser Glocken, som jeg har lisens til å bære, inn i hanskerommet, og praier en drosje til den korte turen til 73 West Flagler Street og Miami-Dade tinghus. Mulighetene for å finne en parkeringsplass på gaten er mellom minimal og ikke-eksisterende, og jeg har ikke tid til å se etter en ledig parkeringsplass. Jeg har blitt tilkalt for å føre motbevis i en sak om industrispionasje, og jeg gleder meg til å ta plass i vitneboksen. I motsetning til mange andre i mitt yrke, som foretrekker å forbli usynlige, liker jeg å vitne.

Kanskje det er fordi jeg som etterforsker tilbringer mye av tiden min relativt isolert. Jobben min består av å samle informasjon som kan være nyttig som forsvar i retten, etterforske utro ektefeller og suspekte ansatte, jeg overvåker, fotograferer og filmer hemmelige møter. Jeg leter opp og forhører mulige vitner, jeg sporer opp forsvunne arvinger, jeg samler inn fakta, noen av dem viser seg å være relevante og kan brukes i retten, andre bare uanstendige, men nyttige likevel. Når jeg har samlet all informasjon jeg trenger, setter jeg meg ned og skriver en rapport. Innimellom, som i dag, blir jeg kalt inn som vitne i en rettssak. Et visst kjennskap til jus er viktig i denne jobben, og dermed er de årene jeg tilbrakte ved Universitetet i Miami, der jeg tok hovedfag i kriminologi, ikke totalt bortkastet, til tross for at jeg hoppet av før avsluttende eksamen. Ifølge nettsiden der jeg sikret meg min etterforskerlisens, er det en del av jobbeskrivelsen å være smart, velinformert, utholdende, grundig, oppfinnsom og diskret. Jeg prøver å være alt dette.

Det er en lang kø av mennesker som allerede venter på å gå gjennom metalldetektorene da jeg kommer til rettsbygningen, fulgt av en fryktelig og langsom tur i en overbefolket heis opp til tjueførste etasje. Det er nesten til å le av nå, å tenke på at da dette bygget, med sine tjuefire etasjer, ble fullført i 1928, var det ikke bare den høyeste bygningen i Florida, men det høyeste bygget sør for Ohio. Utrolig nok klarer den hvite kalksteinsbygningen å holde stand mot de store glassbygningene det er umulig å skille fra hverandre, og som nå har omringet den og får den til å se knøttliten ut. Inni er det noe helt annet og mindre imponerende, det mangler fremdeles midler til å pusse opp lobbyen, og de fleste rettssalene føles like innestengte og slitte som de av og til lukter.

«Navn og stilling?» spør rettssekretæren idet jeg inntar vitneboksen og sverger på å fortelle sannheten og ingenting annet enn sannheten.

«Bailey Carpenter. Jeg er etterforsker i Holden, Cunningham og Kravitz.»

«Hvordan har du det, Bailey?» spør Sean Holden idet jeg setter meg. Sean er ikke bare sjefen min, men også en av firmaets grunnleggere og største profiler, selv om han bare er førtito. Jeg ser på at han knepper opp den blå dressjakken og tenker på hvor imponerende han er. Han er ikke direkte pen, ikke på den klassiske måten. Trekkene hans er litt grove, de nøttebrune øynene er små og litt for direkte, det mørke håret hans er litt for krøllete, munnen en anelse for stor. Bare litt for mye av alt, noe som vanligvis er akkurat nok til å skremme vettet av motparten.

Saken som er oppe i retten, er enkel: Vår klient, eieren av en blomstrende bakerikjede, er saksøkt for urettmessig oppsigelse av en tidligere ansatt. Vår klient har gått til motsøksmål, med påstanden om at kvinnen ble sparket fordi hun røpet forretningshemmeligheter for hovedkonkurrenten. Kvinnen har allerede avlagt vitnesbyrd, der hun hevdet at møtene hun hadde med konkurrenten, var totalt uskyldige, at hun og mannen hennes har kjent ham siden barndommen, og at møtene deres – alle er detaljert omhandlet i rapporten min og allerede fremlagt som bevis – handlet om å arrangere en overraskelsesfest for mannen hennes på førtiårsdagen hans. Hun la også til at hun er en ærlig kvinne som aldri ville ha kunnet misbruke sin arbeidsgivers tillit. Det var der hun tabbet seg ut. Vitner bør aldri legge til noe uoppfordret.

Sean stiller meg en rekke tilsynelatende harmløse spørsmål om jobben min, før han sirkler seg inn på grunnen til at jeg er der. «Du er klar over at Janice Elder har fremsagt under ed at hun er, og jeg siterer: ‘en ærlig kvinne som ikke er i stand til et slikt bedrageri’?»

«Ja, det er jeg klar over.»

«Og du er her for å tilbakevise dette utsagnet?»

«Jeg har bevis som både tilbakeviser hennes påstand om ærlighet, og om at hun ikke er i stand til et slikt bedrageri.»

Motpartens advokat er straks på beina. «Protest, ærede dommer.»

«Mrs. Elder la selv opp til denne typen spørsmål,» sier Sean, og dommeren dømmer straks i hans favør.

«Du sa du hadde bevis som tilbakeviser både hennes påstand om ærlighet, og at hun ikke er i stand til bedrageri?» spurte Sean og gjentok det jeg hadde sagt, ord for ord.

«Ja, det har jeg.»

«Hva består det beviset av?»

Jeg ser ned i notatene mine, selv om jeg strengt tatt ikke trenger dem. Sean og jeg har gått over vitnemålet mitt i flere dager, og jeg vet akkurat hva jeg skal si. «Kvelden 12. mars 2013,» begynner jeg, «fulgte jeg etter Mrs. Elder til Doubleday Hilton Hotel i Fort Lauderdale …» I øyekroken ser jeg at Janice Elder raskt konfererer med advokaten sin. Jeg ser panikken i øynene hennes.

«Protest,» sier advokaten hennes igjen.

Igjen blir han avvist.

«Fortsett, Ms. Carpenter.»

«Jeg så henne gå bort til resepsjonen og ta imot et nøkkelkort. Rom 214, registrert på en Mr. Carl Segretti.»

«Hva i helvete?» roper en mann fra benken rett bak Mrs. Elder. Han heter Todd Elder og er Janices ektemann, og han har allerede reist seg opp. En kombinasjon av sjokk og sinne får den solbrune huden hans til å gløde i skarpt rødt, som om han er satt fyr på. «Har du stått i med Carl?»

«Protest, ærede dommer. Dette har absolutt ingenting å gjøre med saken vi behandler.»

«Tvert imot, ærede dommer …»

«Din løgnaktige lille hore!»

«Ro i salen!»

«Har du knullet den jævla fetter’n min?»

«Bailiff, kan du fjerne den mannen.» Dommeren banker med den lille klubben. «Retten tar pause i tretti minutter.»

«Bra jobba,» kommenterer Sean i munnviken idet jeg går forbi ham ut av rettssalen. Mrs. Elders øyne brenner seg inn i ryggen min som syre.

I korridoren sjekker jeg telefonen mens jeg venter for å se om jeg blir kalt tilbake i vitneboksen. Det er en melding fra Alissa Dunphy, en av advokatene på jobben. Hun ber meg om å sjekke om Roland Peterson kan ha kommet tilbake. For noen måneder siden valgte han å flykte fra Miami for å slippe å betale ekskona de flere hundre tusen dollar han skyldte henne i hustrubidrag og barnebidrag.

«Vel, det var jammen en lite hyggelig overraskelse,» sier en stemme bak meg idet jeg slipper telefonen tilbake i den store lerretsvesken. Stemmen tilhører advokaten som representerer Janice Elder. Han heter Owen Weaver, og jeg anslår at han må være tidlig i trettiårene, noen få år eldre enn meg. Jeg legger merke til at de jevne, hvite tennene ikke passer helt til det skjeve, vinnende smilet hans.

«Jeg gjør bare jobben min,» sier jeg, halvveis unnskyldende.

«Er du nødt til å gjøre den så bra?» Smilet som brer seg fra munnen hans og opp til de varme, brune øynene, forteller meg at vi ikke snakker om saken i det hele tatt. «Gjør meg en tjeneste,» sier han.

«Hvis jeg kan.»

«Spis middag med meg,» fortsetter han og bekrefter min mistanke.

«Hva?»

«Middag? Med meg? Du velger restaurant. Lørdag kveld?»

«Ber du meg ut?»

«Er du overrasket?»

«Vel, under disse omstendighetene …»

«Mener du det faktum at du akkurat blåste saken min av banen?»

«Det kan være.»

«Vi må likevel spise.»

«Det kan også være.» Dørene til rettssalen går opp, og Sean Holden strener målbevisst mot meg. «Hvis du kan unnskylde meg et øyeblikk … Sjefen min …»

«Selvfølgelig.» Owen Weaver stikker hånden i innerlommen på den marineblå jakken og rekker meg kortet sitt. «Ring meg.» Han smiler først til meg, så til Sean. «Gi meg ti minutter med klienten min,» sier han til ham før han går.

Sean nikker. «Hva handlet det der om?»

Jeg putter diskret Owens kort ned i vesken min og trekker på skuldrene, som for å si at samtalen vår ikke var viktig. Sean ser seg tilbake mot rettssalen, øynene mine følger hans. Mrs. Elders ektemann står alene ved siden av veggen, med steinansikt og never som er knyttet langs sidene, kroppen spent og muskuløs, klar til aksjon. Han fanger blikket mitt og mimer ordet «hurpe», som om det er jeg som har forulempet ham, og ikke kona. Det er ikke første gangen at malplassert raseri har kommet i min retning.

Innen retten igjen er satt, en halv time senere, har Mrs. Elder gått med på å droppe søksmålet hvis vår klient gjør det samme. Vår klient murrer, men gir til slutt etter, og ingen er glade da de drar, hvilket jeg har hørt skal være et tegn på et vellykket kompromiss. I det minste er Sean og jeg fornøyde. «Jeg må løpe,» sier han da vi drar fra rettssalen. «Vi snakkes senere. Og Bailey,» legger han til idet han praier en forbipasserende drosje og setter seg inn i baksetet. «Gratulerer. Du gjorde en virkelig god jobb.»

Jeg ser etter drosjen, der den forsvinner i trafikken, før jeg stanser en drosje selv og drar tilbake til Biscayne Boulevard. Til tross for seieren vår i retten er jeg litt skuffet. Jeg hadde vel håpet på mer enn en klapp på skulderen. En lunsj for å feire hadde vært fint, tenker jeg mens jeg finner bilen min i den underjordiske garasjen og setter meg inn, låser opp hanskerommet og legger pistolen tilbake i vesken, der den blir liggende oppå Owen Weavers visittkort. Jeg leker med tanken på å ta imot tilbudet hans. Etter at jeg gjorde det slutt med kjæresten min, har jeg tilbrakt altfor mange lørdagskvelder alene.

Jeg er fremdeles ikke helt enig med meg selv om jeg skal ta imot invitasjonen hans eller ikke, da jeg tjue minutter senere runder hjørnet inn på Northeast 129 Street i North Miami. Etter at jeg har parkert bilen i den stille gaten med elegante villaer, går jeg mot den sitrongule bygningen i enden av en rekke gammeldagse, lave, pastellfargede hus. Det er her Sara McAllister bor. Sara var Roland Petersons kjæreste på den tiden da han flyktet fra byen istedenfor å forsørge familien. Min teori er at Sara McAllister kanskje kan være en grunn til at han er kommet tilbake, og nå har jeg til hensikt å finne ut om det stemmer.

Ved enden av gaten finner jeg noe buskas som ser ut til å være et isolert og velegnet skjulested, til tross for at det ligger så nær veien. Jeg kunne ikke funnet et mer perfekt sted til å drive overvåkning. Jeg kikker raskt rundt meg for å forsikre meg om at ingen ser meg, så tar jeg kikkerten ut av vesken og sniker meg inn i buskene. Jeg river hodet av flere røde buskblomster der jeg setter meg på huk blant buskene og løfter kikkerten mot øynene. Jeg sikter mot hjørneleiligheten i tredje etasje i den fem etasjer høye bygningen og justerer linsene til bildet blir skarpt.

Gardinene i Sara McAllisters stue er ikke trukket for, men med lyset slukket er det vanskelig å få øye på mye av interiøret, med unntak av en lampe med hvit skjerm som står ved siden av vinduet. Det viser seg at leiligheten er tom, hvilket ikke er en overraskelse. Sara er ekspeditør i et Nordstrom-varehus og jobber vanligvis til klokken seks. Jeg bestemmer meg for at det er liten vits i å bli hengende rundt der nå. Det virker mer fornuftig å komme tilbake i kveld.

Jeg har to møter i ettermiddag og dessuten et etterslep av papirarbeid å fullføre. Jeg vil også ringe broren min, Heath. Det er en uke siden jeg snakket med ham sist, og jeg klarer ikke å la være å uroe meg for ham. Jeg kaster et siste, tilsynelatende tilfeldig blikk rundt i den stille gaten, ubevegelig i sollyset som om den var frosset i tid, like livløs som et fotografi.

Jeg reiser meg brått opp da jeg får et glimt av noe i vinduet på den andre siden. Det virket som noen akkurat beveget seg hurtig ut av syne. Har noen holdt øye med meg?

Jeg setter kikkerten foran øynene igjen, men ser ingen. Yrkesparanoia, avgjør jeg idet jeg smetter ut av buskene, feier en vissen hibiskusblomst fra skulderen på den hvite blusen min og børster vekk rusket jeg har på knærne. Jeg bestemmer meg for å ha på meg noe mer praktisk når jeg kommer tilbake i kveld, når jeg kan bruke mørket som et beskyttende skjold. Jeg er naiv nok til å tro at det vil holde meg beskyttet mot spionøyne som mine egne.

Kapittel 2

Dette er det jeg husker: den varme kveldsluften, et nattemørke så mykt og behagelig som et kasjmirsjal, en mild bris som feide over de søtlig duftende buskene der jeg skjulte meg. De røde blomstene var i ferd med å lukke seg mot mørket. Jeg merker vagt deres svake aroma idet jeg ser gjennom kikkerten og inn i Sara McAllisters vindu i fjerde etasje, knærne mine verker etter at jeg har sittet så lenge på huk, jeg har krampe i tærne. Det er snart midnatt, jeg har vært der i flere timer, og irritasjonen kveiler seg rundt meg som en kvelerslange. Jeg tenker at hvis jeg ikke snart ser noe – hva som helst – tar jeg kvelden.

Det er akkurat da jeg hører det – det knepper i en gren, kanskje, men jeg er ikke sikker, et tegn på at det er noen bak meg. Jeg snur meg brått, men det er allerede for sent. En hanskekledd hånd legger seg over munnen min og kveler skrikene mine. Jeg kjenner smaken av lær – gammel, muggen, jordaktig. Og så, de hendene, det virker som de er overalt, på skuldrene mine, i håret mitt, de triver kikkerten ut av hendene på meg idet knyttnever treffer meg i magen og på siden av hodet. Verden blir tåkete, og grunnen gir etter under føttene mine. Et putetrekk blir brutalt trukket ned over hodet på meg. Jeg får ikke puste, og jeg får panikk. Hold deg klar, sier jeg til meg selv i en kraftanstrengelse for å gjenvinne balansen og holde den gryende panikken stangen. Følg med på alt som skjer.

Men alt skjer for fort. Selv før putetrekket er trukket på plass og den hvite bomullen tar over for nattemørket, ser jeg ikke noe annet enn en uklar skygge. En mann, det er jeg sikker på, men om han er ung eller gammel, tynn eller tykk, svart eller brun eller hvit, det aner jeg ikke. Har mannen jeg har ventet på, ventet på meg også? Har han fått øye på meg der jeg gjemte meg i buskene, og slo han til da han hadde sjansen?

Dette er gode nyheter, sier jeg til meg selv. Hvis det er Roland Peterson, kommer han bare til å ville skremme meg, ikke drepe meg. Å drepe meg ville føre til mer trøbbel, og han har allerede trøbbel nok. Kanskje vil han gi meg litt juling, banke litt sunn gudsfrykt inn i meg, men så forsvinner han. Jo før jeg slutter å kjempe imot, desto fortere forsvinner han.

Men han forsvinner ikke. Han snur meg rundt og river i klærne mine, fingrene hans åpner knappene i den svarte skjorten min og drar bh-en opp og over brystene mine. «Nei!» roper jeg da jeg innser hva som er i ferd med å skje. Jeg får en knyttneve i kjeven, munnen fylles med blod. «Slutt. Vær så snill. Ikke gjør det.» Men bønnene mine blir kvalt, og om mannen overhodet hører dem, klarer de ikke å stanse, eller engang å sinke det rasende angrepet. Et øyeblikk senere trekker han jeansen og trusene nedover hoftene på meg. Jeg sparker rasende ut i luften, og jeg tror støvelen min treffer ham i brystet, men jeg er ikke sikker. Det kan hende det bare er ønsketenkning.

Hva er det som foregår? Hvor er alle sammen? Jeg vet allerede svaret. Det er ingen der. De fleste i dette nabolaget er eldre enn seksti. Ingen går ut etter klokken ti, langt mindre når det nesten er midnatt. Selv de aller ivrigste hundeeierne har lagt lille Fifi for flere timer siden.

Jeg kjenner den fulle tyngden av mannens arm over nakke og skuldre, grepet hans låser meg hjelpeløst fast, og med den andre armen fomler han med buksene sine. Jeg hører den kvalmende lyden av en glidelås som blir åpnet, så litt mer famling, noe blir pakket opp. Han setter på et kondom, går det opp for meg. Jeg overveier å utnytte distraksjonen, da et hardt slag treffer meg i magen og gjør meg ute av stand til å puste, langt mindre forsøke meg på en flukt. Mannen skyver beina mine raskt fra hverandre og trenger inn i meg. Jeg kjenner den plutselige, kalde følelsen av kondomet med glidemiddel idet han river meg opp innvendig, hendene hans tar rundt meg for å gripe rumpeballene mine. Jeg prøver å la være å føle noe som helst, men jeg kan fremdeles kjenne hvert eneste grufulle støt. Etter noe som virker som en evighet, er det over. Han biter meg i det venstre brystet idet det går for ham, og jeg skriker. Noen sekunder senere er leppene hans ved øret mitt, pusten hans trenger gjennom fibrene i det tynne putetrekket. Han lukter av munnskyllevann, frisk mintsmak. «Si at du elsker meg,» knurrer han. Hanskehånden klemmer meg om halsen. «Si at du elsker meg.»

Jeg åpner munnen og hører ordet «drittsekk» ramle ut av meg. Da strammer fingrene hans grepet. Neseborene mine flagrer mot den stive bomullen i putetrekket, og jeg gisper av skrekk, gulper i meg luft, svelger blod. Jeg kommer til å dø her, tenker jeg, usikker på hvor lenge jeg kan holde meg ved bevissthet. Jeg ser for meg moren og faren min, og for første gang er jeg glad for at de ikke er i live og får oppleve dette. Mannens tommel presser hardt på luftrøret mitt. Små blodårer eksploderer som fyrverkeri bak øynene mine. Og da, endelig, sniker mørket utenfor seg endelig inn bak øynene mine, og jeg ser ingenting i det hele tatt.

Da jeg kommer til meg selv, er han vekk.

Putetrekket rundt hodet mitt er borte, og natteluften slikker meg i ansiktet som en katt. Jeg ligger stille en stund, ute av stand til å røre meg. Jeg prøver å samle tankene, som er like fragmenterte som hibiskusblomstene som rammer inn ansiktet mitt. Smaken av blod er fremdeles fersk i munnen min, det banker smertefullt mellom beina på meg, brystene mine er såre og forslåtte. Jeg er naken fra livet og ned, og selv med øyne som nesten er klistret igjen, kan jeg skjelne blodsporene som går i sikksakk over hoftene mine. Sakte trekker jeg bh-en tilbake på plass, samler blusen min og strekker meg inn i det ødelagte buskaset etter jeansene mine. Trusene er borte, i likhet med lerretsvesken, og sammen med den pistolen min og våpentillatelsen, lommeboken, mobilen, kameraet, identitetskortet mitt (både det personlige og det jeg bruker på jobb) og nøklene både til bilen min og leiligheten min, men jeg klarer faktisk å finne igjen kikkerten.

«Hjelp meg,» hører jeg noen rope, jeg kjenner knapt stemmen igjen, men jeg vet at den er min. «Vær så snill, hjelp meg.» Jeg strever meg inn i jeansen, så prøver jeg å reise meg opp, men beina mine er like sterke som kokte nudler, og de kollapser under meg, så jeg kryper tilbake til gaten der jeg husker at jeg parkerte bilen.

Som ved et mirakel står fremdeles den sølvfargede Porschen der. Den er antagelig for påfallende til å stjele. Absolutt ikke den mest ideelle bilen i mitt yrke, men den tilhørte moren min, så jeg kan ikke skilles ad med den. Nå griper jeg dørhåndtaket som om det er en livredder, og prøver å dra meg opp. Den avanserte bilalarmen går av umiddelbart og gir fra seg en kakofoni av tuting, ringing og plystring. Jeg faller sammen på gaten med ryggen mot døren, med beina rett ut foran meg. Jeg kaster et blikk på leiligheten jeg hadde holdt øye med, og ser en mann som dukker opp i vinduet. Instinktivt løfter jeg kikkerten. Men kikkerten er for tung, og jeg er for svak. Den faller ned ved siden av meg og knuses mot asfalten.

Det neste jeg husker, er at jeg våkner i ambulansen. «Du kommer til å bli helt bra igjen,» hører jeg at ambulansesykepleieren sier.

«Du kommer til å bli bra,» sier en annen stemme som et ekko.

De tar feil.

Det er to uker siden. Jeg er hjemme igjen nå. Men jeg er absolutt ikke bra. Jeg sover ikke, i det minste ikke uten kraftig medisinering, og jeg spiser ikke. Når jeg forsøker, kaster jeg opp. Jeg har gått ned fem kilo jeg ikke hadde råd til å miste, siden jeg var minst fem kilo undervektig i utgangspunktet. Og det var slett ikke med vilje, jeg tror ikke på dietter, bryr meg ikke engang om hva jeg spiser, og jeg hater å trene. I en alder av 29 har jeg alltid vært naturlig slank. «Skinny Minny», pleide de å kalle meg på videregående. Jeg var den siste jenta i klassen som fikk bh, men det må innrømmes at da brystene mine først begynte å knoppe seg, vokste de så raskt og så store at det var mistenkelig for mange. «Helt sikkert implantater,» hadde jeg hørt en hviske i en forsamling kvinnelige advokater i Holden, Cunningham og Kravitz idet jeg gikk forbi dem i korridoren en dag i forrige måned. Jeg tror i det minste det var forrige måned. Jeg er ikke sikker. Jeg har mistet begrep om tiden. Enda en ting å føye til på listen over alt jeg har mistet. Rett under «selvtilliten» og langt nedenfor «forstanden».

Jeg har mistet det gode utseendet mitt også. Før var jeg pen. Store, grønnblå øyne, høye kinnbein, et lett overbitt som får leppene mine til å se fyldigere ut enn de egentlig er, langt, tykt, brunt hår. Nå er øynene mine tilslørt av tårer som aldri tar slutt, omgitt av blåflekker; kinnene mine er oppskrapte og innhule, leppene mine er sprukne og til og med revet opp der jeg biter på dem, en vane jeg hadde som barn, og som jeg nå har tatt opp igjen. Håret mitt, som en gang var en kilde til stolthet og glede, henger livløst rundt ansiktet mitt, uttørket av å ha blitt vasket for mye og for lenge, i likhet med huden min, som er skrubbet opp av all dusjingen. Men selv med tre og noen ganger fire omganger i dusjen per dag, føler jeg meg ikke ren. Det er som om jeg har rullet meg rundt i gjørme i ukevis og møkka har trengt så dypt inn i porene at den har gått inn i blodstrømmen. Jeg er forurenset. Giftig. En fare for alle som ser på meg. Ikke så rart at jeg knapt kjenner meg igjen selv når jeg ser meg i speilet. Jeg har blitt en av disse stakkarslige kvinnene du kan se på gatehjørner, med lute skuldre, skjelvende, utstrakte hender som tigger om en slant, den typen kvinne du går over gaten for å unngå. Den typen kvinne du i all hemmelighet bebreider for hennes triste skjebne.

Denne kvinnen har blitt min samboer og konstante følgesvenn. Hun følger meg fra rom til rom, som Marleys gjenferd, hun subber over det beige marmorgulvet i den romslige treromsleiligheten min. Sammen bor vi i tjuetredje etasje i en ultramoderne glassbygning i den fancy og luksuriøse delen av Miami, et område ofte omtalt som «Wall Street South». I tillegg til at det er Miamis finansdistrikt, er nabolaget fullt av elegante kjøpesentre og dyre hoteller, for ikke å snakke om de over ti tusen luksusleilighetene med spektakulær utsikt over både byen og havet. Vinduene i stuen går fra gulv til tak og har utsikt til den vakre Miami-elva, mens identiske vinduer i soverommet mitt har utsikt til baksiden av andre høye glassbygg. Dessverre står mange av disse leilighetene tomme, Floridas boligmarked er ekstra hardt rammet av finanskrisen. Til tross for dette er en annen høy boligblokk i ferd med å reises rett over gaten. Det er heisekraner overalt. Den nye nasjonalfuglen vår, hører jeg moren min si med en latter. Vi har helt sikkert allerede nok av høye glassbygg, tenker jeg. Men jeg er vel ikke den rette til å kritisere. Folk som sitter i glasshus …

Jeg flyttet inn i fjor. Faren min kjøpte leiligheten til meg, selv om han påsto at han gladelig ville hatt meg boende hjemme for alltid. Men han var enig i at det muligens var på tide at jeg klarte meg selv. Det var to år siden moren min døde. Jeg var i arbeid. Jeg hadde en kjæreste. Jeg hadde hele livet foran meg.

Men, selvfølgelig, det var da.

Dette er nå.

Nå har jeg ingenting. Jobben min er satt på vent, kjæresten min er borte, faren min døde av et plutselig hjerteinfarkt for fire måneder siden, og jeg ble brått foreldreløs. Jeg tror i hvert fall det er fire måneder siden faren min døde. Som sagt har jeg knapt begrep om tid lenger. Det er sånt som skjer når du er i leiligheten din hele dagen, når du skvetter til hver gang telefonen ringer, og du bare går ut av sengen for å dusje eller gå på do, når de eneste som besøker deg, er politiet samt den ene av søsknene som ikke ligger i rettssak mot deg om farsarven.

Takk gud for broren min, Heath, selv om han ikke er til så mye hjelp. Han brøt sammen på sykehuset da han så meg for første gang etter overfallet, han besvimte faktisk, og holdt på å slå hodet i siden på sykehussengen. Det var nesten morsomt. Legen og sykepleiere ilte til, og jeg ble glemt et øyeblikk. «Han er så kjekk,» hørte jeg en av sykepleierne hviske. Jeg kan ikke bebreide henne for å bli litt satt ut av Heaths flotte utseende. Broren min er bare knapt elleve måneder eldre enn meg, og han er den desidert vakreste av min fars barn, det mørke håret hans faller alltid over øyne som har en nesten unaturlig dyp nyanse av grønt, omkranset av øyenvipper som er sinnssykt lange og jenteaktige. Kvinner forelsker seg alltid i Heath. Menn også. Og Heath har alltid hatt problemer med å si nei. Til noe. Til noen.

På sykehuset ble jeg grundig undersøkt, så ble det slått fast at jeg hadde vært heldig. Et merkelig ordvalg, og kanskje ansiktet mitt røpet dette, for de skyndte seg å legge til: Med «heldig» mente de at overfallsmannen hadde brukt kondom, så han hadde ikke etterlatt seg noe sæd i meg. Da slapp jeg i det minste å ta noen av de skrekkelige medisinene som motvirker AIDS, eller angrepillen for å hindre uønsket graviditet. Han sparte meg for det. En hensynsfull voldtektsmann. Ulempen er at han heller ikke etterlot noen spor av seg selv. Det finnes ikke noe DNA å kjøre gjennom disse sofistikerte CSI-datamaskinene. Med mindre jeg kan gi politiet noe mer å gå etter, med mindre jeg kan huske noe, hva som helst …

«Tenk nøye,» husker jeg at den uniformerte politimannen oppfordret forsiktig den samme kvelden jeg ble overfalt. «Kan du huske noe som helst om mannen?»

Jeg ristet på hodet og kjente formelig hjernen min dirre. Det gjorde vondt, men å forsøke å snakke gjorde enda mer vondt.

«Kan vi gå gjennom alt bare én gang til, miss Carpenter?» spurte en annen, en kvinne denne gangen. «Noen ganger er det slik at jo flere ganger vi går gjennom det, jo mer klarer man å huske. Noe vi ikke engang er klar over at kan være av betydning …»

Sikkert, husker jeg at jeg tenkte. Av betydning. Hva som helst.

«Ditt navn er Bailey Carpenter, og du bor i 1228 Northeast First Avenue. Stemmer det?»

«Ja, det er riktig.»

«Det er nede i sentrum. Du ble funnet i North Miami.»

«Ja. Som jeg fortalte deg, spanet jeg på en leilighet der. Jeg er etterforsker ved Holden, Cunningham og Kravitz.»

«Er det et advokatfirma?»

«Ja. Jeg så etter en mann ved navn Roland Peterson, som forlot byen for omtrent et år siden. Vi representerer ekskona hans, og vi hadde fått nyss om at Mr. Peterson var tilbake i byen, muligens for å besøke den forrige kjæresten sin.»

«Så du holdt øye med denne kjærestens leilighet?»

«Ja.»

«Tror du Roland Peterson kan være mannen som angrep deg?»

«Jeg vet ikke. Skal dere arrestere ham?»

«Vi skal i det minste snakke med ham.»

Jeg mistenkte at Roland Peterson, enten han nå var mannen som hadde voldtatt meg, eller om han bare var en far som stakk av fra forpliktelsene sine, antagelig var halvveis ute av Florida nå.

«Kan du beskrive mannen som overfalt deg?»

Jeg ristet på hodet igjen, og det kjentes som hjernen skled ned mot det venstre øret mitt.

«Gi deg selv noen minutter,» insisterte den kvinnelige politibetjenten. Jeg la merke til at hun var kledd i sivil, hvilket tydet på at hun var etterforsker. Etterforsker Marx, tror jeg de andre kalte henne. «Jeg vet at det ikke er enkelt, men hvis du kunne prøve å tenke deg tilbake til det buskaset et øyeblikk.»

Er etterforsker Marx virkelig så naiv? tenker jeg nå. Skjønner hun ikke at jeg kommer til å være i det buskaset resten av mitt liv?

Jeg husker jeg tenkte at hun så for spinkel ut, for unnselig til å være politietterforsker. De lysegrå øynene hennes var for myke, for fulle av omsorg. «Det er bare det at alt skjedde så fort. Jeg vet at det er en klisjé. Jeg vet at jeg skulle ha vært mer på vakt, mer oppmerksom på omgivelsene …»

«Dette var ikke din feil,» avbrøt hun.

«Men jeg har lært meg både judo og taekwondo,» argumenterte jeg. «Jeg er jo egentlig fullt ut i stand til å forsvare meg selv.»

«Alle kan bli tatt på sengen. Du hørte ingenting i det hele tatt?»

«Jeg vet ikke,» sa jeg og prøvde å huske og glemme samtidig. «Jeg følte noe. En lett bevegelse i luften. Nei, vent. Jeg hørte noe, kanskje et fottrinn, kanskje en gren som knakk. Jeg begynte å snu meg, men …» Et papirlommetørkle dukket plutselig opp i den utstrakte hånden. Jeg grep det, rev det i biter før det nådde øynene mine. «Han begynte å slå meg. Han slo meg i magen og ansiktet med knyttneven. Jeg fikk ikke summet meg. Han dro et putetrekk over hodet mitt. Jeg kunne ikke se. Jeg fikk ikke puste. Jeg var så redd.»

«Før han slo deg, klarte du å skjelne noe? Konturen av noe? En størrelse?»

Jeg prøvde å se mannen for meg. Jeg gjorde virkelig det. Men alt jeg så, var nattemørket, fulgt av den kvelende hvitheten i putevaret.

«Kunne du se hva han hadde på seg?»

Jeg ristet på hodet enda en gang. «Han må ha vært kledd i svart. Og jeans. Han hadde jeans på seg.» Jeg hørte lyden av glidelåsen i buksesmekken hans og hadde lyst til å skrike for å stenge lyden ute.

«Bra. Det er veldig bra, Bailey. Du så faktisk noe. Du husker faktisk noe.»

Jeg følte meg tåpelig stolt av meg selv og skjønte hvor ivrig jeg var etter å gjøre denne kvinnen til lags, hun med de snille grå øynene.

«Så du hvilken hudfarge mannen hadde, om han var svart eller hvit eller latinamerikansk?»

«Hvit,» sa jeg. «Kanskje latinamerikaner. Jeg tror han hadde brunt hår.»

«Hva mer?»

«Han hadde store hender. Han brukte skinnhansker.» Igjen kjente jeg smaken av det gamle læret og svelget trangen til å kaste opp.

«Kan du si omtrent hvor høy han var?»

«Jeg tror han var helt gjennomsnittlig.»

«Kan du si om han var tynn, overvektig, muskuløs …?»

«Gjennomsnittlig,» svarte jeg igjen. Gikk det an å være mindre til hjelp? Jeg hadde blitt opplært til å få med meg selv den minste detalj. Men all lærdommen forsvant med det første knyttneveslaget. «Han var veldig sterk.»

«Du sloss med ham.»

«Ja. Men han fortsatte å slå meg, så jeg kom ikke nær nok til å ha noen egentlig nærkontakt. Jeg fikk ikke sett ansiktet hans. Det var bare en stor tåke. Og så dro han det putevaret over hodet på meg …»

«La du merke til skoene hans?»

«Nei. Jo!» rettet jeg, i hodet mitt lynte den ikoniske Nike-logoen på mannens joggesko. «Han hadde svarte Nike-sko.»

«Kan du anslå størrelsen?»

«Nei, pokker heller. Jeg er ubrukelig. Helt ubrukelig. Jeg vet jo ingenting.»

«Jo, det vet du,» sa politibetjenten. «Du husket joggeskoene.»

«Halve befolkningen i Miami har slike sko.»

«Sa han noe?»

«Nei.»

«Det er du sikker på?»

«Han sa ingenting.»

Det var da jeg kjente mannen lepper bevege seg mot øret mitt, stemmen hans trengte gjennom putevaret med den samme kvalmende kraften han brukte til å trenge inn i meg. Si at du elsker meg.

Hele kroppen min begynte å skjelve. Hvordan kunne jeg ha glemt dette? Hvordan kunne hjernen min ha visket ut noe som så åpenbart var fryktelig viktig?

«Han sa du skulle si til ham at du elsket ham?» gjentok etterforsker Marx, hun klarte ikke å skjule sin overraskelse og avsky.

«Ja. Han sa det to ganger.»

«Og gjorde du det?»

«Gjorde jeg hva?»

«Sa du til ham at du elsket ham?»

«Nei. Jeg kalte ham en drittsekk.»

«Det gjorde du rett i,» sa hun, og igjen følte jeg meg litt stolt.

«Ok, Bailey. Dette er veldig viktig. Kan du fortelle meg hvordan han hørtes ut?» Hun var i gang med å utdype spørsmålet før jeg rakk å formulere et svar. «Var han amerikaner? Hadde han en aksent? Hadde han mørk eller lys stemme? Lespet han? Hørtes han gammel eller ung ut?»

«Ung,» svarte jeg. «Eller i det minste ikke gammel. Ikke en tenåring heller,» sa jeg usikkert mens jeg prøvde å huske hvordan en tenåring høres ut. «Han hvisket – eller det var mer som en slags knurring. Jeg hørte ikke noe aksent eller lesping.»

«Bra. Dette er veldig bra, Bailey. Du er flink. Tror du at du kunne kjent ham igjen hvis du hørte stemmen hans?»

Å, herregud, tenkte jeg, panikken gjorde meg svimmel. Ikke la meg høre den stemmen igjen. «Jeg vet ikke. Kanskje. Som sagt hvisket han.» En ny bølge av panikk. Et nytt utbrudd av tårer. Et papirlommetørkle til. «Vær så snill, jeg vil bare reise hjem.»

«Bare noen få spørsmål til.»

«Nei. Ingen flere spørsmål. Jeg har fortalt deg alt.»

Det jeg hadde fortalt henne, var at mannen som hadde voldtatt meg, mest sannsynlig var en hvit mann av gjennomsnittlig høyde og vekt i alderen mellom tjue og førti, med brunt hår og en forkjærlighet for svarte joggesko. Med andre ord hadde jeg ikke fortalt henne noe som helst.

«Ok,» sa hun, men jeg kunne høre motvilligheten i stemmen hennes. «Er det greit hvis vi kommer innom leiligheten din i morgen?»

«Hvorfor det?»

«I tilfelle du husker noe mer. Noen ganger kan en god natts søvn …»

«Tror du jeg kommer til å få sove?»

«Jeg tror legene kommer til å skrive ut noe som kan hjelpe deg med det.»

«Tror du noe vil hjelpe?»

«Jeg vet at det ikke føles slik nå,» svarte hun og la hånden forsiktig på armen min. Jeg tvang meg til ikke å rykke tilbake ved berøringen. «Men med tiden kommer du over dette. Din verden kommer til å vende tilbake til det normale.»

Jeg var forundret over hvor overbevist hun virket, og jeg var forundret over naiviteten hennes. Når har min verden noensinne vært normal?

En kortfattet familiehistorie: Faren min, Eugene Carpenter, var gift tre ganger og avlet sju barn: en gutt og en jente med den første kona, tre gutter med den andre, og Heath og meg med den tredje. Han var en fremgangsrik entreprenør og investor som skapte sin store formue på aksjemarkedet, han solgte på topp og kjøpte på bunn hele tiden. Faren min tiltrakk seg myndighetenes oppmerksomhet mer enn én gang, på grunn av den usannsynlige flaksen han hadde.

Men til tross for alle deres anstrengelser klarte de aldri å bevise noe som så mye som minnet om snusk eller ulovligheter, noe som var en kilde til stolthet for faren min og en like stor frustrasjon for hans eldste sønn, påtaleadvokaten som satte i gang den opprinnelige etterforskningen. Faren min kuttet dermed all kontakt med sin sønn og navnebror, og fjernet ham deretter fra testamentet sitt. Derav rettssaken om formuen hans, der Heath og jeg er hovedarvinger. Resten av halvsøsknene våre har også gått til sak for å kreve det de påstår de har krav på.

Jeg kan ikke si at jeg bebreider dem. Faren min var, på sitt beste, en elendig ektemann for mødrene deres, og en likegyldig far for dem alle. I tillegg hadde han en skrudd, til og med ondskapsfull, humor. Han ga de tre sønnene han hadde med sin andre kone navnene Thomas, Richard og Harrison (Tom, Dick og Harry), og selv om han påsto at det var tilfeldig, i det minste til Harry kom til, var én ting udiskutabel: Han spilte alltid brødrene ut mot hverandre, og resultatet var at hvis det ikke hadde vært for rettssaken, ville ingen av dem hatt kontakt med hverandre i dag.

Forbløffende nok var ikke dette den faren både Heath og jeg kjente. Vår barndom var idyllisk, vår far var så kjærlig og oppmerksom som noe barn kan ønske seg. Jeg takker moren min for dette. Hun var atten år yngre enn faren min, han sa ofte at hun var den første kvinnen han noensinne virkelig hadde elsket, kvinnen som lærte ham å bli en ekte mann. Og jeg regner med at fordi han elsket henne, elsket han oss også. Slik jeg husker faren min, var han sjenerøs, bløthjertet og overbeskyttende. Da moren min døde for tre år siden av eggstokkreft i den tragisk unge alder av femtifem, var han ute av seg av sorg. Men han sviktet oss aldri, flyktet aldri inn i sin gamle livsstil, skled aldri tilbake til å være den mannen som halvsøsknene mine husker.

Han var alltid der for meg.

Og så, plutselig, var han ikke der mer.

Mannen jeg så på som uovervinnelig, døde av et massivt hjerteinfarkt i en alder av syttiseks.

Det er fire måneder siden.

Etter at han døde, slo jeg opp med kjæresten min, Travis, og hev meg på noe de fleste mennesker ville kalt en utilrådelig affære: med en gift mann. Ikke at det ene hadde noe å gjøre med det andre. Mitt forhold til Travis hadde gått nedoverbakke en stund. Jeg var ute av meg etter å ha mistet faren min så plutselig, og opplevde at de daglige angstanfallene jeg hadde hatt siden moren min døde, kom tilbake med full styrke. Jeg kunne ikke røre meg, fikk ikke nok luft ned i lungene til at jeg kunne puste. Jeg prøvde å skjule disse anfallene for alle, og i det store og det hele lyktes jeg, men det var én mann som ikke var så lett å lure. «Vil du fortelle meg hva det er som foregår?» hadde han spurt. «Hva er det egentlig som skjer?» Og så gjorde jeg det, motvillig til å begynne med, så nærmest tvangsmessig, som om en kran hadde blitt skrudd på, og nå var det umulig å stenge den igjen. Han ble raskt min nærmeste allierte, min sjelesørger, og til slutt, og kanskje det var uunngåelig, min elsker.

Jeg visste helt fra begynnelsen av at han aldri kom til å forlate kona si. Hun var mor til barna hans, og han kunne ikke forestille seg å være deltidspappa, uansett hvor ulykkelig ekteskapet hans var. Han fortalte at han og kona hans sjelden kranglet, men det var fordi de levde helt atskilte liv, og selv om de jevnlig viste seg ute sammen, trakk de seg tilbake til hver sin ende av huset når de var alene. De hadde ikke elsket på mange år.

Tror jeg på det? Er jeg virkelig så godtroende? Jeg vet ikke. Jeg vet bare at når jeg er sammen med ham, når vi to er sammen, er jeg både der jeg vil være, og det mennesket jeg vil være. Det er så enkelt – så komplisert, så sammensatt, så fryktelig – som det.

Når jeg tenker på de gangene vi elsket, den ømme måten fingrene hans utforsket kroppen min på, hvordan tungen hans mykt prøvde seg frem, den erfarne måten han ga meg orgasme på – da virket det umulig at en handling som er så fylt av ømhet og kjærlighet skulle kunne, under andre omstendigheter, være så full av sinne og hat; at noe som gir så mye nytelse, også kan forårsake så mye smerte. Jeg lurer på om jeg noen gang vil oppleve gleden ved en manns berøring igjen, eller om jeg vil kjenne voldtektsmannen skjære seg inn i underlivet mitt hver gang en mann kommer inn i meg og krympe meg i avsky og skrekk hver gang en manns lepper nærmer seg brystene mine. Jeg lurer på om jeg noen sinne vil bli i stand til å nyte sex igjen, eller om dette også er noe som er tatt fra meg for alltid.

Da de fulgte meg hjem fra sykehuset, etter alle prøvene og timene i politiavhør, var broren min så opprørt at han kjederøykte minst fire jointer før han klarte å roe seg ned. «Vi skulle ha ringt Travis,» mumlet han ustanselig, og så falt han i dyp søvn. Selv om Travis og jeg ikke lenger er et par, er han fremdeles Heaths kamerat. De var venner før Travis og jeg ble sammen. Det var faktisk Heath som introduserte oss for hverandre. Heath forstår fremdeles ikke hvorfor vi gjorde det slutt, og jeg har ikke fortalt ham det. Han er opprørt nok som det er.

Så nå står jeg ved soveromsvinduet i leiligheten jeg aldri forlater, og stirrer fraværende på baksidene av seks identiske glassbygg. De tomme øynene i speilbildet mitt stirrer tilbake på meg. Fingrene mine klemmer rundt kikkerten som jeg alltid har med meg, den er blitt en forlengelse av hendene mine.

Det er en stor sprekk i den ene siden på den nå, etter at den traff bakken under overfallet. Fingrene mine dras automatisk mot den, som mot en skorpe å pille på. Jeg løfter kikkerten til øynene og hører mors stemme: Fortell meg hva du ser. Jeg fokuserer på byggeplassen i nærheten, ser på at en arbeider diskuterer med en annen, fingrene dytter irritert inn i den andre mannens bryst, og en tredje arbeider kommer og blander seg inn.

Sakte skifter jeg fokus, de to runde kikkertlinsene glir sammen i en langsom bevegelse og glir fra hverandre igjen idet jeg beveger meg sakte fra én etasje til en annen, lar siktet gli over det ene vinduet etter det andre mens jeg kontinuerlig justerer linsene. Etter hvert lander jeg på bygningen rett bak min, siktet glir over det ene vinduet etter det andre, invaderer folks privatliv, jeg drar dem til meg mens jeg samtidig holder dem på trygg avstand.

Telefonen ved siden av sengen min ringer, og jeg skvetter til, men jeg tar den ikke. Jeg vil ikke snakke med noen. Jeg er lei av å forsikre folk om at jeg kommer til å komme over dette, at det blir litt lettere for hver dag.

Det gjør ikke det, og det kommer aldri til å gjøre det heller.

Jeg presser kikkerten tettere til ansiktet, betrakter universet folde seg ut fra langt borte. Dette er så nær verden utenfor som jeg ønsker å komme.