Annikki Øvergård

3

Anna fra Røros

Oppgjøret

Personregister:

Anna (Ingeborg Anna) Smedbakken, arbeider i smia og på småbruket til bestefaren på Røros

Heine (Heinrich) Smedbakken, Ingeborg Annas yngre bror

Maren von Löwenhielm, mor til Anna og Heine, død

Nicolai von Löwenhielm, far til Anna og Heine, død

Per (Mobro) Smedbakken, Annas onkel

Elling Smedbakken, smed, Annas bestefar

Hjørdis Bergsen, datter av redaktør Bergsen i avisen Bladet, Annas venninne

Magnus (Soppen) Gullvik, sønn av Farjar-Knut, eier av Fabrikken

Knut Aksel Gullvik (Farjar-Knut), eier av Fabrikken

Georg Franzén, den mektige kjøpmannen som eier og driver handelshuset Bua

Christopher Franzén, eldste sønn og arving til handelshuset

Charlotte Franzén, Christophers yngre søster

Jo-Persa, lasskjører, gammelungkar med et godt øye til Anna

Ola og Beret Lucia (Lussia), gode naboer

Carl Emil (Professoren), belest svenske som har avsluttet studiene og kjører lass

Gråskjegg, svensk lasskjører og storbonde

Vargfjes, svensk lasskjører

Slik sluttet forrige bok:

Hun kvakk da hun plutselig hørte lyder utenfor. Det var vanskelig å si hva det var. Onkelen hadde hørt det han også.

– Det er vel best vi kommer oss av gårde. Buke begynner nok å bli utålmodig. Jeg går og henter madamen.

Mobro gikk mot gangen, men nådde ikke frem før utgangsdøren gikk opp med et smell.

Deretter ble døren inn til stuen slått opp. Det gufset iskaldt inn.

Selv hadde hun reist seg og sto skrått bak Mobro. Det første hun så var pipa på haglgeværet som stakk frem. Deretter skikkelsen til Vargfjes. Geværmunningen svingte mot dem. Øynene til Vargfjes var fulle av hat.

Noen skrek. Kanskje var det henne selv.

Så brant skuddet av.

1

Vinteren 1913

Skuddet fra haglgeværet drønnet gjennom det trange rommet.

Anna skvatt til, og pulsen raste av gårde. Hun så alt som i langsomme bevegelser, og hadde ikke en klar tanke i hodet. Skuddet og lysglimtet fra geværet til Vargfjes ringlet fortsatt i hodet da hun så onkelen vakle.

Nei, det måtte ikke skje noe med Mobro!

Onkelen segnet om. Geværet, winchesterriflen han hadde holdt i hånden, falt skramlende bortover gulvet. Han tok seg til brystet med hånden som nettopp hadde holdt om riflen.

Vargfjes svingte haglen mot henne.

Hun kastet seg fremover og ned mot gulvet for å få tak i riflen til Mobro. I samme sekund brant et nytt skudd av og fylte gangen og stuen med lyd og røyk.

Hun følte et sus over seg og noe som nappet i håret. Det luktet ramt av krutt.

Da hun nådde gulvet, strakte hun seg etter onkelens rifle. Han hadde lært henne å bruke den for en evighet siden. Hun hadde ikke skjenket riflen en tanke på det hun kunne huske. Likevel var bevegelsene der. Kanskje kom de frem fordi angsten raste gjennom kroppen og truet med å lamme henne. Kanskje var det bare noe som slo inn, nå som både Mobro og hun var truet på livet.

Hun nådde riflen og rev den til seg. Vargfjes knekket haglgeværet åpent og forsøkte å plukke ut de to rykende patronene. Hadde han flere? Hvorfor kom han ikke mot henne og forsøkte å overmanne henne i stedet?

Desperat kom hun seg opp på kne.

Mobro ynket seg. Da var han i det minste i live. Men han var truffet. Blodet silte, det så ut som han blødde fra brystet. Hun håpet det ikke var alvorlig. Han måtte ikke dø!

Tankene rant fortvilet gjennom henne, mens hendene og kroppen levde sitt eget liv.

Hun tok ladegrepet hun hadde øvd inn sammen med Mobro. Satte riflen til skulderen, brukte ikke tid på å tenke eller sikte.

Skuddet brant av og fylte stuen med et skarpere smell enn det geværet til Vargfjes hadde gitt fra seg.

Hadde hun likevel siktet? Hun visste ikke.

Skuddet traff Vargfjes. Det slo til ham som en kjempehånd. Han skrek, vaklet bakover og falt. Mistet haglgeværet, som nådde gulvet med et smell.

Så ble alt stille.

Blodflekken i brystet til Vargfjes vokste seg raskt større.

2

Anna ble stående som forstenet med den rykende riflen rettet mot Vargfjes.

Hvesende slapp hun pusten. Hjertet hamret i brystet så det gjorde vondt. Pulsen kjentes i hele kroppen, ut i alle lemmer.

Lyden av skuddene fortsatte å ringe i ørene, sammen med skriket fra ham som var blitt truffet. Det var som å være midt i en grusom drøm, et mareritt. Bare at dette kunne hun ikke våkne opp fra.

Hadde hun gjort seg selv til morder?

Mobro og Vargfjes lå på gulvet. Blodet silte fra begge. En av dem, kanskje var det Mobro, jamret seg svakt. Vargfjes lå helt urørlig. Fra rommet ved siden av hørte hun Marja hyle.

Alt kjentes uvirkelig.

Det luktet rart i rommet, som av noe brent.

Beina skalv så hun nesten ikke klarte å stå oppreist. Uten å tenke tok hun et nytt ladegrep på winchesterriflen. En rykende patron ble matet ut og falt til gulvet med en klirrende lyd.

Hun forsøkte å tenke, men hodet var tomt.

Hun ble stående stille i noe som føltes som en evighet, men kanskje var det bare et sekund eller to. Så forsøkte hun å ta inn over seg det hun så.

Mobro lå og jamret seg. Han var skadet, men han levde.

Fra Vargfjes kom det ikke en eneste lyd, skriket hans var som klippet over. Marja hylte fortsatt, men det var stillheten fra Vargfjes hun hørte.

Dødens stillhet, i det lille hun kunne se av det voksbleke ansiktet der han lå krøket sammen på siden.

Hun gikk bort til ham og rullet ham forsiktig rundt. La ham på rygg. Det var ingen motstand å kjenne i kroppen. Øynene var lukket, med blålige skygger under. Blodet silte fra brystet.

Hun skulle til å krype over mot onkelen.

Da åpnet Vargfjes øynene. Krøket seg sammen, la seg over på siden og ynket seg svakt.

Han levde! Hun hadde ikke drept ham likevel. Tårene begynte å renne. Hun hadde ikke gjort seg til drapskvinne. Ikke ennå i hvert fall. Ikke om Vargfjes overlevde.

Og han var ikke lenger noen fare for dem. For sikkerhets skyld plukket hun opp haglgeværet og stilte det utenfor rekkevidde.

Så knelte hun ned ved onkelen.

– Mobro! Er det bra med deg? hikstet hun.

Han lå i en underlig stilling. Fremstups på gulvet med den høyre armen innunder seg og den venstre slapt langs siden.

– Har nok hatt bedre dager. Ordene kom støtvis, stemmen var anstrengt.

– Hvor er du truffet?

Hun rørte forsiktig ved ham. Han ynket seg.

– I armen, sa han med svak stemme.

– Ikke brystet?

– Nei, tror ikke det.

Hun hjalp ham over på siden, så han fikk satt bein under seg. Møysommelig fikk han reist seg opp. Han holdt den høyre hånden rundt venstre overarm.

Blodet rant ned langs fingrene, før det dryppet ned på gulvet.

Det svimlet for henne, og hun var nær ved å falle. Kun ved en kraftanstrengelse maktet hun å ta seg sammen.

– Kom og sett deg her ved grua. Hun la armen rundt ham og forsøkte etter beste evne å støtte den store kroppen.

Han vaklet, men greide å holde seg oppreist. Stabbet over stuegulvet som en gammel gubbe og slapp seg ned på stolen ved peisen.

Hun snudde seg mot Vargfjes. Han lå fortsatt på gulvet i gangen. Og nå jamret han seg.

Desperat forsto hun at hun måtte gjøre noe raskt om han ikke skulle dø.

– Sitt her! sa hun til onkelen.

– Som om jeg orker noe annet, stønnet han.

– Pass på rifla og hagla, jeg må løsne Marja. Hun er nødt til å hjelpe Vargfjes. Jeg aner ikke hva jeg skal gjøre med ham. Vi kan ikke la ham dø!

– Vær trygg. Vargfjes skal ikke lure meg en gang til! svarte onkelen med sammenbitte tenner.

– Gjør det veldig vondt, Mobro?

– Jeg overlever nok.

– Hold ut litt til, så skal jeg se på såret.

Han mumlet noe hun oppfattet som en bekreftelse.

Hun ga ham et forsiktig trykk med hånden mot den friske armen, før hun snudde seg og skrittet over Vargfjes, hastet ut i gangen.

Først nå gikk det for alvor opp for henne hva hun hadde gjort. Hun fikk en vond fornemmelse i magen, som måtte hun brekke seg. Hun hadde skutt og nesten drept en mann! Hva ville skje om han døde? Livet ville være ødelagt for alltid, hun ville ikke orke å leve med et mord på samvittigheten.

Og kanskje ville hun bli satt i fengsel.

Selv om hun hadde skutt i selvforsvar.

Marja lå fortsatt bundet i den smale sengen. Hun hadde sluttet å skrike. Blikket hennes lyste av redsel og hat på samme tid.

– Vargfjes var på vei til å skyte meg. Jeg var nødt til å … skyte ham, sa Anna med skjelvende stemme. – Han skjøt onkelen min. Jeg ville ikke …

– Er han …? spurte Marja. Nå var det bare fortvilelse igjen i både stemme og øyne.

– Nei, Vargfjes lever, svarte hun fort. – Men han er truffet. I brystet, tror jeg. Han blør kraftig, og jeg vet ikke hvordan jeg skal stoppe det. Du må hjelpe meg, Marja. Jeg er nødt til å ta meg av onkelen min. Hun så seg rundt. Det lå en kniv på hyllen ved siden av ovnen. – Du må love meg at du ikke forsøker deg på noe, sa hun. – Gjør du noe dumt, skyter vi deg også.

– Nicklas må ikke dø fra meg!

Det var redsel i blikket til Marja. Forbauset skjønte Anna at samekvinnen sto Vargfjes mye nærmere enn hun hadde trodd.

– Lover du? Hun sto med kniven i hånden, klar til å kutte tauet Marja var bundet med.

– Ja, jeg lover, på tro og ære. La meg få ta meg av Nicklas! Han er den eneste jeg har!

Anna nølte enda et sekund, før hun bestemte seg. Hun hadde ikke noe valg, om Vargfjes skulle overleve. Så kuttet hun tauet Marjas hender var bundet med.

– Vi har begge geværene, og skyter om vi må, sa hun som en siste advarsel, før hun kuttet tauet som bandt beina til Marja.

– Jeg lover! gjentok Marja.

Anna tok med seg kniven og skyndte seg tilbake til Mobro. Han så ikke ut til å ha rørt seg etter at hun forlot ham.

Hun fjernet de to geværene han hadde i fanget, og satte dem opp mot veggen ved siden av grua. Hun kastet et raskt blikk mot gangen. Marja var alt borte ved Vargfjes.

– Du må hjelpe meg, Anna, skrek hun fortvilet. – Nicklas har mistet så mye blod. Vi må bære ham inn på kammerset.

Med felles anstrengelse fikk de båret Vargfjes og lagt ham i sengen til Marja.

– Takk! kom det halvkvalt fra Marja.

Vargfjes hadde falt i uvett igjen. Han var kritthvit i ansiktet og blålig om munnen.

Han må ikke dø! tenkte Anna på nytt. Da blir jeg skyldig i manndrap. Og må kanskje sone, sitte mange år i fengsel. Hva vil skje med Bessfar og Heine da?

Kunne hun ha handlet annerledes? Nøyd seg med å true med geværet?

Det var for sent å tenke på nå. Skuddet var avfyrt, og Vargfjes var truffet. Hadde hun siktet for ikke å treffe ham midt i brystet? Hun var ikke i stand til å huske. Det var som hadde hun stått ved siden av seg selv. Kroppen hadde agert på egen hånd, mens hun bare sto og så på.

Hun skyndte seg tilbake til det andre rommet.

– Vargfjes? stønnet Mobro, som hadde han lest tankene hennes.

– Jeg skjøt ham, svarte hun, uten at hun helt visste hvorfor. Onkelen måtte da ha fått det med seg.

Det kom en lyd fra ham som lignet på latter.

– Jeg håper inderlig han står det over, skyndte hun seg å si. – Marja ser til ham nå.

– Det kom til nytte da, at du fikk lære deg å håndtere mister Winchester.

– Sitt stille nå, og ti med deg, så får jeg sett på armen din. Greier du å ta av deg klærne, eller skal jeg skjære dem opp?

– Er du på styr! Vi kan da ikke ødelegge klærne. De er nesten nye.

Det var svært langt fra sannheten. Han hadde hatt klærne i uminnelige tider, og kunne godt ha trengt noen nye. Men sparsomheten satt i ryggmargen, han hadde nok fått den inn med morsmelken, han også.

– Så får du finne deg i at det gjør litt vondt, sa hun.

Han bet tennene sammen, og hun så at han stålsatte seg for ikke å klage på smerter da hun tok av ham ytterklærne og trøyen han hadde innerst. Den var sauset inn av blod.

Hun måtte svelge. Hadde aldri vært sterk når det gjaldt sykdom og skader.

Men hun kunne ikke legge seg ned og svime av nå. Mobro trengte hjelp, og det var ingen andre enn henne til å gi den.

Det så ut til at skuddet hadde truffet ham i den kjøttfulle delen av overarmen. Lettet så hun at det nok ikke var stort mer enn et streifskudd.

– Jeg tror ikke det er så ille, sa hun og forsøkte å holde stemmen rolig.

Mobro virket brått svært forkommen. Kanskje kom smertene for alvor først nå. Kanskje var det slik at det første sjokket gjorde at han ikke hadde følt smertene ordentlig med det samme. Eller var han mer skadet enn det virket som? Kunne det ha satt seg noen haglkorn i brystet? Brystet hans var så hårete at det var vanskelig å se.

Så begynte han å skjelve.

– Fryser du, Mobro?

– Det er ikke fritt for det.

Han ble blekere, nesten hvit som snøen utenfor. Plutselig vaklet han der han satt på stolen. Hun hogg tak i ham, forsøkte å holde ham fast. Men han var altfor tung for henne.

Så rauset han mot gulvet.