Catherine Ryan Hyde

Sommeren med August

Oversatt av Sidsel Andersen

Del 1

Begynnelsen av juni

Kapittel 1

VENTETID

August Schroeder sto ved bakdøra på den nedslitte bobilen og speidet ut gjennom et lite, kvadratisk vindu. Hvis han hadde kikket ut av hvilket som helst av de andre vinduene – frontvinduet, sidevinduene, det lille vinduet over kjøkkenbenken – ville han ha sett innsiden av et bilverksted. Men han ønsket å se himmelen. Han hadde kommet ut hit for å se himmelen. Ikke verktøykasser, nye dekk på rekke og rad og hydrauliske løfteinnretninger.

Han gikk ut av døra, ned de to metalltrinnene og inn på verkstedet. Der stanset han foran en åpen luke, hvor bilmekanikeren kunne se ham. Mannen rettet seg opp, strakte seg og støttet korsryggen med den ene hånden. Han tørket hendene på en rød fille og deretter panna med et skittent skjorteerme.

Bilmekanikeren var usedvanlig høy. Kanskje enåttifem eller høyere. Han var tynn og hengslete, med armer og bein som så ut som om noen hadde dratt i dem. Det blonde håret var langt i nakken, krøllet seg og smøg seg innunder snippen på den blå arbeidsskjorta.

Wes. Han het Wes. August hadde vært opptatt av å huske det, fordi så stor del av skjebnen hans lå i bilmekanikerens hender. Det måtte være smart å minske så mye som mulig av avstanden mellom dem.

«Hvordan går det?» spurte August.

«Etter planen. Hvis det er det du spør om?»

August sukket. Han satte seg på en stabel med bildekk og støttet seg med hendene. «Jeg vet ikke engang hva jeg mener. Bare prater, antar jeg.»

Wes trakk en sigarettpakke opp fra brystlomma, ristet ut en sigarett og stakk den mellom leppene. «Hva har du holdt på med hele dagen?»

«Ikke stort. Bare latt det synke ned i meg at jeg ikke kommer til Yellowstone.»

Wes tente sigaretten. Myste mot August gjennom røyken. «Du sa at du skal være på tur hele sommeren. Da skulle du vel ha tid nok.»

«Tid, ja. Tid har jeg. Det er ikke det som er problemet. Penger er problemet. Jeg budsjetterer med akkurat nok til bensin hver sommer. Yellowstone er fire stater unna.»

«Reiser du rundt sånn hver sommer?»

«Ja.»

«Er du lærer?»

«Ja.»

«I hva?»

«Fysikk i videregående.»

«Fysikk,» sa Wes, som om han beskrev en blank, ny bil som nesten ingen hadde råd til. «Jeg var god i fysikk. Så … kanskje det blir Yellowstone neste sommer, da.»

«Ja,» sa August. «Det blir vel det.» Men når han igjen tenkte på å gi opp den delen av reisen som Phillip ville ha elsket, som de skulle ha gjort sammen, kom ryggsmertene tilbake som en skarp kniv og delte ham i to deler. Den gamle og den nye. Den var så velkjent nå, smerten. Han ønsket den nesten velkommen. Han savnet den nesten.

«Men det var hele poenget med turen dette året. Det var faktisk … på en måte … veldig viktig. Men uansett, du trenger ikke vite alt dette, og det er på en måte personlig. Jeg får bare ikke råd til det, og sånn er det bare.»

Han kikket opp i ansiktet til Wes og så noe, men han visste ikke riktig hva det var. Noe bilmekanikeren holdt tilbake. Noe han kunne velge å si, eller la være. Måtte veie det mot hverandre.

«Jeg lover at jeg ikke skal flå deg for denne reparasjonen,» sa han, men det var ikke poenget.

«Jeg vet det,» sa August.

«Takk for tilliten.»

«Det er ikke helt sant. Jeg kjenner deg jo ikke i det hele tatt. Jeg har kjent deg i mindre enn en dag. Grunnen til at jeg vet at prisene dine er rimelig, er at faren min hadde et bilverksted. Jeg pleide å jobbe der om sommeren. Jeg er ikke akkurat noen bilmekaniker, men jeg vet da litt om faget. Jeg vet hva som har en tendens til å gå feil, og jeg vet hvor mange timer det tar å fikse det. Du kan ikke lure meg.»

*

Omtrent en time senere sto August og stirret gjennom vinduet i bakdøra igjen på to gutter som lekte. Den ene var kanskje elleve eller tolv, høy og hengslete. Han minnet August om en ung, langbeint hest, og han klarte å kombinere klossethet med en pussig eleganse. Håret var lysebrunt og bustete. Den lille var veldig liten sammenlignet med ham, kanskje syv år gammel. Hver bevegelse han gjorde var prøvende. Hele skikkelsen hadde noe prøvende over seg som tiltrakk oppmerksomheten til August.

De sparket en ball rundt på et stort område av jord og ugress, så nært inntil verkstedet at August antok at de måtte være ungene til bilmekanikeren som han selv hadde falt i hendene på. Han gjettet på at de var brødre, for ellers var det sjelden at gutter med så stor aldersforskjell lekte med hverandre. Dessuten så de ut til å være brødre. De var som en variasjon over samme tema.

Mens han sto og betraktet dem, kjente han det velkjente knivbladet som skar seg nedover, fra halsen og ned mellom lungene. Det var der i kroppen hans, forsto han nå. Det hadde aldri vært i hodet. Det hadde alltid vært virkelig, men han hadde levd alle disse åren uten å forstå det, og nå virket alle disse årene meningsløse og bortkastet.

Woody snuste på den venstre skinnleggen hans og pep. Det var et lavt vindu i bakdøra også. Woody kunne se guttene som lekte, og han ville ut. Den lille kuperte halen dirret mer enn den logret. Lyden minnet August om hylingen i hageslangen når vannet ble hindret av en krøll på slangen.

Han bøyde seg, klødde Woody mellom de små skulderbladene og stakk fingertuppene dypt ned i den strie, hvite pelsen. Hunden bjeffet høyt, nesten som ved et uhell. Som om han hadde anstrengt seg for å la være, men ikke klarte å holde seg tilbake lenger.

«Greit,» sa August. «Hvorfor ikke?»

Han åpnet bakdøra.

Det var et godt stykke fra veien. Og enda lengre fra motorveien. Nå, med døra åpen, kunne August høre lydene fra den i det fjerne. Vel, ikke fra selve motorveien, men fra bilene på den. Den jevne duren fra dem som var på reise. Den lyden skar også gjennom brystet hans. Fordi han ikke var der på motorveien blant dem. Han skulle ha vært der. Han skulle ha vært på vei. Han skulle ikke ha vært her. Men nok en gang hjalp det ikke med ordet «skulle». Det fikk ikke på noen måte fart på bilreparasjonen.

Han gikk ut av det avkjølte rommet, og junivarmen utenfor slo imot ham. Woody pilte mot de to guttene og bykset opp og ned for å bane seg vei mellom sølepytter og ugress. Gjennom varmedisen kunne August se bare et dirrende bilde av ham.

Den største gutten løftet på hodet, og ansiktet hans lyste opp da han så hunden. Woody var en perfekt hund for unger i den alderen. En liten til middels stor terrierblanding full av liv og leven, alltid lysten på å leke, lykkelig for å få vise seg frem.

Den lille gutten snudde seg for å se hva broren hadde fått øye på. Han hoppet nesten og bommet på ballen før han løp bak den høye gutten for å gjemme seg.

«Han er snill,» ropte August. «Han vil bare leke. Han har vært innestengt i bilen altfor lenge.»

Den lille gutten stakk hodet frem igjen. Prøvende, som han lot til å ha for vane. Full av undring og frykt om hverandre. August visste at nysgjerrigheten ville vinne. Han ønsket at han kunne kommunisere det han visste til den skremte gutten. Men det var aldri lurt. Folk måtte gjøre sine egne erfaringer. Det spilte liten rolle hva andre sa.

Den lille gutten holdt frem en dirrende hånd mot Woody, men hunden bråsnudde og løp i en stor sirkel før han kom tilbake. Han ønsket ikke å bli klappet. Det fikk han nok av ellers. Han ville leke.

August gikk nærmere. Den eldste gutten sto der rett i ryggen da August nærmet seg. Han tok ledelsen, den gutten. Det lot til å ligge i hans natur. Det var noe uvanlig modent over hele skikkelsen. Det gjorde at den skjærende smerten inne i August slapp litt taket. For gutten som sto foran ham, var ikke Phillip. Gutten var bare den han var. Han var bare seg selv.

Den yngste trakk seg bak ryggen til broren igjen da August gikk nærmere.

«Er det kjerra di?» spurte den høye gutten og pekte med haka mot den bakenden av bobilen som stakk ut av verksteddøra. «Ganske stilig.»

«Takk.»

«Fin hund også. Er han en Jack Russell-terrier?»

«Kanskje delvis. Jeg er ikke helt sikker. Han er en omplasseringshund.»

«Hva heter han?»

«Woody,» sa August, og Woody spisset ørene.

«Kan han noen triks?»

«Mange. Men akkurat nå har han følt seg innestengt. Han trenger bare å få ut litt damp. Jeg skal si deg noe. Jeg har et tilbud til deg. Hvis du kan fange ham, tjener du fem dollar.»

«Kommer han ikke hvis du roper på ham?»

«Å, jo» sa August, «men det er ikke det det handler om. Han gjør alt jeg ber ham om. Men det er yndlingsleken hans. At unger forsøker å fange ham.»

Øynene til den høye gutten lysnet aldri så lite. «Hei, Henry,» sa han. «Fem dollar. Hva sier du?»

Begge to satte av sted for å jakte på Woody, fra stillestående til full fart på et sekund. Woody løp i store, glade byks, kikket seg over skulderen, som om han lo.

De ville aldri klare å fange Woody, så det var litt urettferdig. Hvis de holdt ut til han var fornøyd og utslitt, ville August gi dem de fem dollarene likevel. Ellers ville det vært et simpelt triks. Han ruslet tilbake til verkstedet, fordi det var for vondt å se på barna som lekte. Til tross for det faktum at han hadde gjort det med vitende og vilje en lang stund.

Omtrent ti minutter etter at August satte seg på en stabel med bildekk, stakk bilmekanikeren hodet frem fra motorlokket. Han kikket bort på August, som om det var noe han ville si. Men om det var det, så gjorde han det ikke. Isteden tente han en sigarett, trakk røyken dypt inn og blåste den ut igjen, og stirret på den som forhekset. Som om han aldri hadde sett noe lignende.

«Hvor viktig er det for deg å komme til Yellowstone?» spurte han.

«Veldig viktig,» sa August. Men det føltes som et sjansespill. Litt farlig. Det lå et tilbud på lur et eller annet sted. Alt var mystisk, bortsett fra vekten av det, som han virkelig kunne føle. «Er det noe du tenker på, så vil jeg gjerne vite det.»

«Glem det,» sa Wes og stirret ned i sementgulvet. «Glem at jeg sa noe.»

«Det er noe du vil si, så spytt ut.»

I samme øyeblikk kom den eldste gutten inn på verkstedet med Woody i armene. Tunga til Woody hang ut og så lengre ut enn man skulle tro var fysisk mulig, og hunden pustet og peste i armene til gutten. Av ansiktsuttrykket til hunden skulle man tro at den smilte bredt. Og det kan godt hende. August løftet hodet og så inn i ansiktet til gutten. Han var rød i fjeset. Og dryppende av svette han også.

«Seth,» sa mekanikeren. «Hva gjør du med hunden til mannen?»

«Det var hans forslag,» sa Seth.

«Det stemmer,» sa August. «Han har gjort akkurat det jeg ba ham om.» Og til gutten: «Jeg kan ikke tro at du klarte det. Ingen har klart å fange ham før. Du må virkelig være rask til beins.»

«Det var ikke det som gjorde utslaget. Det var ikke beina som gjorde det, det var hodet.»

Seth løftet hunden over i armene til August, og August satte Woody ned på gulvet og gikk for å hente lommeboka si. Han tok ut en seddel på fem dollar og ga den til Seth.

«Takk for handelen,» sa Seth med et lite, høflig bukk.

Det virket litt gammelmodig for en unge på hans alder, helt til August kom til å tenke på at gutten bodde midte oppe i – eller i hvert fall rett bak – en forretningsvirksomhet. Han måtte ha hørt det mange ganger.

August så etter ham da han forsvant ut i den dirrende heten.

«Fine gutter,» sa August.

Det kom ikke noe svar. Wes stumpet sigaretten i et askebeger på arbeidsbenken og stakk hodet innunder motorlokket igjen.

August løftet opp Woody og fulgte med arbeidet en liten stund for å få tiden til å gå. Men det var egentlig ikke stort mer interessant enn å stirre opp på himmelen. Da han følte seg klar for å gå inn i bilen, stakk Wes hodet frem igjen.

«Når er jeg ferdig for i dag,» sa han, «kanskje du og jeg kan ta en drink?»

«Å, Eh. Jeg drikker ikke.»

«Ikke i det hele tatt?»

«Nei. Ikke i det hele tatt.»

«Å. Vel. Drinken er ikke så viktig. Kaffe, da.»

August følte et plutselig ubehag. Denne høye, underlige mannen ønsket noe fra ham. Og han kunne ikke forestille seg hva det kunne være. Tanken på at han kanskje la an på ham, slo ham. Men det føltes ikke sånn heller. Likevel føltes det personlig, skremmende og følelsesmessig viktig.

«Jeg har kaffe i bilen,» sa August. «Bank på hos meg når du er ferdig.»

«Det blir sannsynligvis sent. Åtte eller ni minst. Gjør mitt beste for å få deg på veien igjen.»

«Jeg har ikke lagt meg,» sa August. «Bare bank på.»

Han brukte resten av dagen til å gruble på om han nettopp hadde gjort en stor tabbe.

*

På slutten av dagen ryddet bilmekanikeren sammen verktøyet sitt, slukket lyset og låste seg ut gjennom en sidedør. Han banket ikke på hos August.

August drakk kaffen alene og fikk selvfølgelig ikke sove.

Kapittel 2

DA TROR DU AT JEG ER GAL

Om morgenen, mens han holdt på å brygge seg en ny kanne kaffe, hørte August en svak, prøvende banking på bakdøra. Woody bjeffet. Og bjeffet. Og bjeffet.

«Du er sen,» sa han, men til seg selv, og altfor lavt til at det kunne høres gjennom døra.

Han hadde allerede trukket fra gardinene på sidevinduene, men ikke på vinduet i bakdøra. Det var mer jobb fordi det også var en nettingdør foran. Så det gjorde han alltid til slutt.

«Hysj,» sa han til hunden, men til ingen nytte.

Han gjorde seg ferdig med å fylle på kaffe og satte i gang trakteren. Så låste han opp og åpnet bakdøra. I søla nedenfor trappa sto Seth, med en skyggelue holdt høflig foran seg, og lillebroren Henry sto like bak ham.

«God morgen, Seth,» sa han.

«Hvordan vet du at jeg heter Seth?»

«Jeg hørte at faren din kalte deg det i går.»

«Å. Ja, det stemmer. Og dette er …»

«Henry,» sa August. «Det hørte jeg at du ropte etter ham i går.»

«Å, gjorde jeg det?»

«Hva kan jeg gjøre for dere, gutter?»

«Beklager å forstyrre deg. Vil ikke være til bry. Hvis vi er det, så si det med en gang, så går vi. Vi ville ikke ha banket på hvis vi trodde du sov. Vi så at gardinene var trukket fra. Så vi visste du var våken. Håper det er greit. Det er bare det at … Henry … broren min … og jeg, vi lurte på … om vi kanskje kunne leke med hunden? Det koster ikke noe. Vi er ikke ute etter penger. Vi bare liker hunden din. Og vi tror at han liker oss også.»

«Jeg vet helt sikkert at han liker dere,» sa August. «Bare se på ham.»

Han åpnet døra på vidt gap, så guttene kunne se at Woody sto på bakbeina – med forlabbene opp i lufta – og hoppet opp og ned. Ja. Han hoppet opp og ned bare på bakbeina. Woody var halvveis sirkushund. Han klarte det.

Henry kom med et lite skrik, som August etter en liten stund forsto var opphisset latter.

«Så flink han er,» sa Seth. «Hvordan klarer han å balansere så godt på bakbeina?»

«Han er bygd sånn, tror jeg. Han kan gå en lang strekning på bare bakbeina.»

«Vi vil gjerne se flere triks en gang.»

«Ja da. Kanskje når dere kommer tilbake med ham.»

Seth lyste opp, og først da forsto August at gutten hadde ventet på et ja eller nei og vært i helspenn av usikkerhet.

«Så vi kan få leke med ham ute på gårdsplassen?»

«Ja.»

August gikk til side for Woody og ga ham tillatelse til å gå ut. Hunden bykset ut av døra og begynte å hoppe rundt guttene, legge forlabbene på brystet deres og slikke Henry i fjeset, noe han bare klarte ved å hoppe opp på ham.

«Jeg liker at bare det ene øret er brunt og alt annet er hvitt,» sa Seth.

«Ja,» sa August. «Det gjør jeg også.»

«Hvor lenge kan vi være ute med ham?»

«Vel … vi kan vel si det sånn at dere holder dere i nærheten så jeg kan se dere, og hvis jeg vil at han skal komme tilbake, så roper jeg på dere.»

«Fint. Takk,» sa Seth, som måtte anstrenge seg for ikke å smile helt rundt.

«Men på en betingelse,» sa August.

Gutten ble lang i ansiktet, og han tok et skritt tilbake som om noen hadde slått ham.

«Ikke noe farlig,» sa August, «bare fortell meg hvordan du fanget ham.»

«Å, det,» sa Seth og slappet av. Og begynte å se litt stolt ut. «Jeg brukte hodet.»

«Det sa du. Men du sa ikke hvordan.»

«Vel. Du skjønner. Jeg la merke til at hver gang jeg vil ha tak i ham, så løp han. Selv om jeg så bare tok ett skritt mot ham. Selv om jeg bare så vidt rørte på meg. Men hvis jeg sto stille eller så i en annen retning, nærmet han seg. Så jeg brukte hodet og satt meg ned med ryggen til ham og lot som jeg ikke fulgte med ham i det hele tatt. Og da kom han bare rett bort til meg og krøp opp i fanget mitt. Men han fikk løpt mye før jeg tenkte på det. Du behøver ikke være redd for at du ikke fikk noe igjen for pengene dine.»

«Jeg var ikke redd for det,» sa August. «Nå får dere tre ha det moro sammen.»

*

August ble sittende på det øverste trinnet i metalltrappa en halvtimes tid, med føttene på det nederste trinnet og albuene støttet mot lårene, mens han drakk kaffe og så på dem leke. Og ventet på å føle smerten. Men den kom ikke. Han kjente godt etter. Lette etter den. Lurte på hvor den gjemte seg. Kanskje det var fordi han kjente guttene bedre nå, og at de var så forskjellige fra hans egen sønn. Kanskje det var fordi han nesten ønsket at smerten skulle komme tilbake, og at den hadde bestemt seg for å gjøre det motsatte av det han ønsket.

Været var vakkert, litt kjølig, men vindstille. Over en fjelltopp i det fjerne var himmelen fremdeles preget av morgenrøden. Han hørte fottrinn i søla, snudde på hodet og fikk se at Wes nærmet seg med bøyd hode.

«God morgen,» sa August. «Det er ikke for sent hvis du fremdeles vil ha den kaffekoppen.»

«Takk for det, men jeg drakk kaffe til frokost. Unnskyld at jeg sviktet deg i går kveld.»

«Det var opp til deg. Det var du som ville snakke.»

«Jeg fant ut …» Han sporet av og sto stille veldig lenge og stirret mot det fjerne, som om han ville finne svaret langt borte i horisonten. «Det var en dum tanke,» sa han til slutt. «Du ville trodd jeg var gal.»

August tenkte litt på dette, men visste ikke hvordan han skulle reagere. Han var nysgjerrig, men det var uklokt å tvinge noen til å si noe som virket sprøtt selv for den som hadde tenkt å si det.

Ingen av dem sa noe på en stund.

August stirret på Seth, som lekte litt lengre borte. «Det er noe … veldig …» Så sto han fast et par sekunder, men til slutt uttrykte han med stor kraft. «Ordentlig. Det er noe svært ordentlig med den gutten.»

«Hvem, Seth?»

«Jeg skal ikke si at den minste ikke er ordentlig. Bare at han ikke har sagt et ord til meg ennå, så jeg vet ikke. Men Seth …»

«Hva mener du med … ordentlig?»

«Jeg vet ikke helt. Det er noe rettskaffent ved ham.»

Wes snøftet frem en liten latter. «Ja, det kan du si om Seth. Han kan gjøre deg gal med rettskaffenheten sin. Og hvor rettskaffen han synes man skal være. Har du noen barn?»

«Jeg hadde en sønn.»

«Hadde?»

August svarte ikke.

«Glem det. Ikke noe jeg har noe med.»

Wes begynte å gå mot verksteddøra. August svelget unna resten av kaffen og fulgte etter. Bilmekanikeren lette i skuffene i en stor verktøykasse. Han tok frem forskjellige ting, samlet sammen det han trodde han ville trenge og la det utover arbeidsbenken før han begynte på neste skuff. Han visste at August var der, det var tydelig nok. Men han sa ikke noe og snudde ikke på hodet.

«Denne … saken,» sa August. «Dette du later som du har tenkt å si, men ikke sier likevel. Det som ville få meg til å tro at du er gal. I går virket det som om dette hang sammen med om jeg fremdeles hadde råd til å kjøre til Yellowstone. Stemmer det?»

«Det var en mulighet der,» sa Wes uten å la seg forstyrre i utvelgelse av verktøy.

«Gjør meg en tjeneste. Yellowstone er veldig viktig for meg i år. Mer enn du aner. Kanskje mer enn noen kan forstå. Så hvis du har et forslag, noe mellom nå og innen jeg drar herfra, kan du ikke bare spytte ut? La meg bestemme om det lyder sprøtt? Jeg kjører så fort du er ferdig, og så ser du meg aldri igjen, så jeg skjønner egentlig ikke hva du har å tape på det.»

«Jeg regner med å bli ferdig i morgen. Men ganske sent på dagen. Syv, åtte. Kanskje senere. Hvis planen holder, kjører du da herfra i morgen kveld, eller venter du til mandag morgen?»

«Er du ferdig senere enn syv, vil jeg nok vente til dagen etter.»

«Greit.»

«Hva er det som er greit?»

«En gang mellom nå og mandag morgen, skal jeg fortelle deg hva jeg tenkte på, så kan du bare le meg rett opp i ansiktet og si at jeg er en idiot og riste på hodet når du kjører av sted.»

August rakte frem sin høyre hånd. Det tok en stund før Wes la merke til det, men da han endelig gjorde det, tok han den, og de forseglet en avtale.

*

Da August så på klokka igjen, var den over halv tre. Guttene hadde ennå ikke kommet tilbake. Han kikket ut av vinduet for å se etter dem.

Seth sto utenfor med en gammel tennisracket og slo ballen om og om igjen mot veggen til verkstedet. Om han følte sinne mot noe eller noen, var ballen årsaken, og racketen rettferdig sinne. Henry var ikke å se noen steder.

August forsøkte å fortsette med lesingen, men han klarte ikke å konsentrere seg. Han gikk ut gjennom bakdøra på bilen, og Woody fulgte etter i et ukarakteristisk lavt tempo.

Seth kikket bort på August da han kom ut, men så fort bort igjen. Og slo til tennisballen. Og slo den. Og slo den. Stemningen var forandret. Noe var forandret. August hadde ingen forklaring på rede hånd, men var heller ikke i tvil om at det var noe.

«Hvor er Henry?» spurte August.

«Inne.»

Seth bommet på tennisballen da han svarte. August ventet at han skulle løpe etter den, men det gjorde han ikke. Han bare slapp den gamle racketen rett ned, snudde seg og slengte seg ned i sittestilling med ryggen til verkstedveggen. Woody gikk logrende bort til ham og la potene på skuldrene hans. Snuste i ansiktet til gutten, som om han hadde mistet noe der. Seth la armene rundt hunden og trakk den inntil seg, klemte Woody hardt inntil brystet.

August satte seg ved siden av dem. Lente ryggen mot veggen. Det var varmt i ettermiddagssola, og August visste at han ikke ville klare å sitte der lenge. Seth bodde her ute i den varme dalen. Han måtte være vant til det.

De satt uten å si noe en stund. Hvor lenge klarte ikke August helt å bedømme.

«Du kom ikke for å se flere triks,» sa han til slutt.

«Kanskje en annen gang,» svarte Seth.

Ny stillhet. August ville ikke spørre rett ut hva som var i veien, fordi han følte at han ikke hadde rett til det. Og fordi han sjelden, eller aldri, hadde møtt en ung gutt som hadde lyst til å snakke om sine sorger og problemer med en han nesten ikke kjente.

Seth overrasket ham med å begynne å snakke.

«Hvor skal du egentlig?»

«Mange forskjellige steder. For det meste til nasjonalparker. Zion og Bryce Canyon på veien opp hit. Salt Lake City. Hovedmålet var Yellowstone, men det går nok ikke, med de uventede kostnadene til bilen og sånt. På veien tilbake vil jeg gjerne ta en sving østover for å se Arches og Canyonlands. Kanskje Escalante og Capitol Reef. Kanskje Canyon de Chelly. Avhengig av hva jeg får tid til. Jeg liker å ha løse planer. Det er bare om sommeren jeg kan det.»

«Det blir en flott tur.»

«Jeg håper det. Har kronglet seg til litt i starten. Håper det blir bedre herfra.»

«Har du unger?»

August sukket. Så uhørlig som mulig. «Jeg hadde en gutt.»

For første gang snudde Seth på hodet og betraktet profilen til August. «Hva mener du med hadde? Er ikke sønnen din, sønnen din for alltid? Eller mener du bare at han har blitt voksen?»

«Han ble drept i en ulykke,» sa August. Han ventet på at smerten skulle begynne å vandre rundt i kroppen igjen. Ingenting skjedde.

«Å,» sa Seth. «Det var synd. Var han på min alder?»

«Nei. Han var eldre. Han var nitten.»

«Jeg er lei for at det hendte.»

«Jeg også.»

Det ble stille en lang stund igjen. Det var Seth som brøt stillheten.

«Savner du å ha unger med deg når du reiser?»

Det var da smerten kom tilbake. Mer som en brennende følelse enn som et knivstikk – en irriterende, sviende smerte. Der er du altså, sa August inne i seg. Jeg begynte å lure.

Det tok delvis tankene bort fra en gnagende følelse av at noe var galt med spørsmålet til Seth. August hadde sagt at han hadde ett barn. En gutt. Ikke unger i flertall. Og i tillegg hadde han følelse at det lå noe viktigere bak enn det Seth lot til å kamuflere som småprat.

«Jeg savner ham uansett hva jeg gjør,» sa August. «Det tar aldri slutt.»

Ingen av dem sa noe på en stund, og August begynte å nå grensen for hvor mye sol han tålte. Han reiste seg og gikk mot den åpne døra til verkstedet, men kikket seg over skulderen før han dukket inn i skyggen. Woody valgte å bli hos Seth.

Wes jobbet under motorlokket med samme energi som Seth hadde brukt på tennisballen.

«Uansett hva som er i veien,» sa August, «så ikke la det gå utover motoren min.»

Bilmekanikeren stakk frem hodet, rettet seg opp i sin fulle lengde og møtte blikket til August, men bare et kort øyeblikk. «Hva skal det bety?» Han trakk opp en sigarettpakke fra lomma og ristet ut en sigarett.

«Bare at alt virket så lyst og greit i morges, billedlig talt, og nå er det som om en stormsky har plassert seg over dette stedet mens vi spiste lunsj.»

Wes svarte ikke på lenge. Isteden rotet han frem en engangslighter, tente sigaretten og trakk hardt inn. En sky av røyk ble hengende rundt hodet hans. Det var varmt, og lufta rørte ikke på seg. Ikke i det hele tatt.

«Kan ikke alltid fortelle ungene det de ønsker å høre,» sa Wes til slutt. «Noen ganger har man bare dårlige nyheter.»

«Det er vel sant.» August satte seg som vanlig på stabelen med bildekk. «Fortell meg om ideen din.»

Hånden som holdt sigaretten ble løftet opp til ansiktet. Men istedenfor å finne veien til munnen, landet den over det ene øyet hans, og ble liggende der en stund.

«Da tror du at jeg er gal,» sa Wes.

«Du sa noe om det. Men kan jeg ikke få gjøre meg opp min egen mening? Jeg tror det er på tide at du spytter ut. Uansett hva det er.»

Wes sukket. Satte seg ned på hælene, så han kom noe i nærheten av å kunne se August inn i ansiktet.

«Dette er forslaget mitt,» sa Wes. «Du kan reise til Yellowstone hvis jeg ikke tar betaling for reparasjonen i det hele tatt. Du behøver ikke betale for deler engang. Jeg kan til og med gi deg tilbake pengene for tauingen. Så vil du være akkurat der du startet. Du har bare mistet tre dager. Og, som du sa, du har tid nok. Så kan du dra og gjøre det som er så viktig for deg.»

August ventet et øyeblikk for å se om Wes ville fortsette. Det gjorde han ikke.

«Ja. Da ville jeg komme dit. Men et innlysende spørsmål gjenstår. Hvorfor skulle du gjøre det for meg? Vent litt. La meg uttrykke meg mer nøyaktig. Hvis du gjør dette for meg, hva vil du at jeg skal gjøre for deg til gjengjeld?»

Wes tok et nytt drag av sigaretten og blåste ut en rad med perfekte røykringer, som smidig senket seg og falt sammen da de fløt over en hydraulisk jekk. Det virket ikke som han hadde lyst til å svare.

«Du sier det nok før eller senere, Wes. Bare få det unnagjort.»

«Ta gutta mine med deg.»

I stillheten som fulgte, tenkte August. Jo, du hadde rett. Jeg tror du er gal. Men han sa bare: «For hele sommeren?»

«Ja. Dere er tilbake før skolen begynner, ikke sant? Du kan levere dem igjen da. I mellomtiden får de se verden. Noen nasjonalparker. Geysirer. Yellowstone. Vet du hva disse guttene har sett i hele sitt liv? Ingenting. Bare det som finnes i fem mils omkrets herfra omtrent. Og for å si det som det er, det er ingenting.»

August pustet dypt inn to eller tre ganger. «De vil vel ikke se disse stedene sammen med en fremmed. De vil reise sammen med deg.»

«Jeg kan ikke. Du kan.»

«Likevel. De vil vente på deg. De blir hjemme her hos faren sin hele sommeren. De venter til en gang du kan reise sammen med dem. Det er deg de vil være sammen med.»

«Vel, det var det, da. De neste nitti dagene eller der omkring, får de ikke være det. Det er nå du vil oppdage at jeg ikke er helt gal. Mer desperat. Uten valgmuligheter. Jeg skal sitte i fengsel i nitti dager.»

«Jeg skjønner ikke riktig.»

«Hva er det du ikke skjønner? Jeg har en dom på nitti dager.»

«Hvordan kan du være her da? Jeg trodde at når man ble dømt, ble man satt rett inn etter at dommen hadde falt.» Noe i ham hadde lyst til å være dristig og spørre: «Hva har du gjort?» Men han gjorde ikke det. Han hadde ikke noe med det, og dessuten var det en del av ham som ikke ville vite det.

«Ja, de kan gjøre det. Dommere kan gjøre omtrent hva de vil. Men saken er at jeg har disse to gutta. Så jeg sa til dommeren at jeg trengte noen få dager til å ordne noe for dem. Du skjønner. Ordne med noen som kan passe dem. Dumt kanskje, men jeg har ikke noe særlig til familie, og de jeg har, vet jeg ville si nei. Det sa de sist. Hvorfor det skulle være annerledes nå, skjønner jeg ikke. Jeg tenkte bare at hvis jeg fikk litt tid på meg, så ville jeg få en god idé. Så han ga meg frist til mandag morgen. Mandag morgen må jeg møte opp i fengselet, eller så henter de meg her.»

«Hva skjer med guttene hvis du ikke får en god idé?»

«Barnevernet.»

«Hva skjedde sist?»

«Barnevernet.»

«Å. Vel. Det er vel ikke så ille? Det er ikke verdens undergang.»

Wes snøftet og blåste røyken ut gjennom nesa. «Ikke for deg. Men jeg tror ikke det er så bra for dem. Henry har ikke sagt et eneste ord siden jeg fikk dem tilbake. Jeg tror han snakker med broren sin. Men jeg kan ikke bevise det. Det er bare en mistanke.»

Det ble stille lenge. August brukte tiden til å finne en best mulig måte å si nei på.

«Jeg sender med ekstra penger til mat,» sa Wes. «De er snille gutter. Det har du sett selv. Du sa det også. Henry sier ikke et ord. Seth er den som snakker, men han stopper hvis du ber ham om det. Han gjør alt du ber ham om. Han kan passe på broren også. Er gammel nok til det. De er jo ikke noen småunger heller. Du må ikke passe på dem hvert eneste sekund.»

«Wes …»

«Nei, ikke svar. Vær så snill. Ikke svar ennå. Du kan sove på det i to netter. I natt og neste natt. Hvis jeg ikke blir ferdig før planen. Sov på det i to netter, og ikke svar uten å tenke deg om. De blir ikke til mye bry. De er snille gutter.»

August så tydelig at bilmekanikerens underleppe dirret.

«Greit. Jeg skal sove på det.» Og så sier jeg nei, la August til for seg selv.

«Takk for det.»

Det ble en pinlig taushet mellom dem. August likte det ikke. Så han han måtte anstrenge seg for å få den til å forsvinne.

«Vet de at du skal i fengsel?» Men før Wes fikk svart, visste August det. «Nei. Glem det. Du behøver ikke fortelle meg det. De visste det ikke før lunsj, men nå vet de det.»

Wes røykte i taushet.

«Vet de at du hadde tenkt å spørre meg om å ta dem med?» Men igjen visste han det. Han husket at Seth hadde spurt hvor han skulle. Om han savnet å ha barn med seg. «Glem det også, jeg tror jeg vet svaret. Hva synes de om det? Å skulle reise bort med en de ikke kjenner i tre måneder?»

«Saken er,» sa Wes, «de kjenner ikke folka på det andre stedet heller»

August sank ned i sine egne tanker en stund. «Hør her,» sa han endelig: «Jeg skjønner at du prøver å være en så god far for dem som mulig. Men du kjenner meg jo ikke. Du vet ikke om du trygt kan overlate dem til meg.»

«Vet ikke om de vil være trygge hos andre fremmede heller.»

August svarte ikke. Han hadde ikke flere argumenter. Svaret måtte fremdeles bli nei. Men han hadde ikke flere logiske grunner til at det måtte bli sånn. Han kom ikke til å gjøre det. Fordi han ikke ville. Fordi det føltes rart. Fordi det ødela det familiemønsteret han trengte å klamre seg til. Det var for sent å late som det var mer edelt enn det.

Da han så opp, møtte han blikket til Wes, som så ut som han tok mål av ham.

«Er de trygge hos deg?»

«Ja,» sa August rolig.

«Ja,» sa Wes. «Jeg trodde det.»

Så reiste han seg, stumpet røyken og begynte å arbeide igjen.