Øyvind Olsen i samarbeid med Arild Molstad

En narkojegers bekjennelser

Øyvind Olsen i samarbeid med Arild Molstad

En narkojegers bekjennelser

Notat til leseren

Alt du leser i denne boka skjedde slik jeg opplevde det og husker det. Arbeidet med boka er basert på offisielle dokumenter, personlige dagbøker og minner. Noen steder har jeg kortet ned tidsforløpet og justert rekkefølgen av hendelser og fakta, for å gjøre fremdriften av mitt liv og mine oppdrag mer forståelig. Jeg har også tatt meg den frihet å beskrive scenene og skrive dialogene slik jeg husker dem. Enkelte navn er byttet ut med pseudonymer.

Aftenposten, 21. oktober 1993

Navn i nyhetene

Han er en av Norges fremste narkotikajegere, og sjefene hans vet det. Derfor ble han hovedetterforsker i tidenes amfetaminsak. En titt på merittlisten er nok til å bekrefte at Øyvind Olsen, født i Stavanger, er narkohaienes skrekk. Øyvind er som sin navnebror i Bjørnson, «en glad gutt» med glimt i øyet. Derfor kommer han på godfot med de kriminelle han avhører. Mer enn ofte står han på døgnet rundt. Han oppnår alltid resultater. Kanskje fikk han stå på-humøret som sjømann før politikarrieren.

Sitt definitive gjennombrudd fikk Øyvind Olsen med heroin – made in Pakistan. Opprullingen startet da kuréren Abdul Shakoor ble tatt på Fornebu flyplass for ti år siden med 3,5 kilo heroin. Olsen var sentral i blottleggingen først av det norske mottakernettet, senere av bakmennene i Pakistan. Skalpene i Pakistan var to banksjefer og en politiker, men det har selvsagt flere politifolk ære av. Flere topper skalv i knærne, men ble skjermet av pakistanske myndighetspersoner høyt på strå. Neste steg var avsløringen av pengeformidleren, en pakistansk bankmann i Kreditkassen.

Øyvind Olsen var en av de aller første politifolk som fikk internasjonal erfaring som narkotikaattaché ved en norsk ambassade; først i Pakistan, senere i London. Han er flere ganger blitt truet på livet. Pakistaner-ligaen gransket familiens bevegelser og satte en pris på hans hode i midten av 80-årene. Det ble spanet mot Olsens villa utenfor Oslo, men en tyster avslørte attentatplanene. En natt ble Øyvind Olsen truet med automatrifle i sitt hjem i Pakistan. Nattlige forhandlinger med daværende kriminalsjef Arne Huuse reddet ham ut av den knipen. I filmen «Karachi» sto Olsen modell for hovedpersonen, som ble spilt av Jon Eikemo. Filmen er dramatisert, men Olsens eget liv er et farlig eventyr, som står på egne ben.

Prolog

Hadde noen, da jeg var tenåring, vist meg en film om livet mitt slik det kom til å utspille seg, ville jeg da lagt ut på den veien jeg valgte – en kamp mot narkotika og for rettferdighet?

Alle opplevelser fra dette livet har satt sine spor, kanskje dypere enn jeg selv er klar over. Jeg tenker stadig på disse opplevelsene. Også i dag, her jeg sitter på en kafé nær havnen i Beirut, hvor jeg har bodd de siste femten årene, sammen med min libanesiske kone. Jeg observerer den travle trafikken nede ved dokkene – et cruiseskip fra Hellas i ferd med å fortøye, et annet skip med kurs for Gibraltar – og et sted hører jeg noen blåse i en skipsfløyte.

«Finne du någe?»

Stemmen til Kjellemann, bestekameraten fra barndomstiden, dukker opp i øret mitt. Plutselig er jeg tilbake ved Strandkaien i Stavanger. Ved havnen ligger M/S Stavangerfjord. Året er 1951. «Amerikabåten» ruver over oss, den er større enn selveste domkirken, føler jeg.

Skipsklokkene ringer, det er like før avgang. Langs rekkverket på skutesiden står de heldige passasjerene som skal være med over Atlanterhavet. De stirrer ned på oss pjokker som kravler langs kaien som små maur, på jakt etter småmynter som kastes ned til oss.

Jeg krabber langs jernbanesporet hvor jeg like før så en mynt trille ned. Så ser jeg den, der den ligger og skinner, halvveis skjult av sørpe og skitt. Med små fingre plukker jeg opp mynten og holder den stolt opp foran nesa på Kjellemann. Så stikker jeg den raskt og dypt ned i lomma. Vel hjemme drar jeg frem den lille trekassen jeg har under senga, og der gjemmer jeg dagens fangst av utenlandske mynter. Jeg har også blitt en ivrig frimerkesamler, spesielt av de som kommer langveisfra. Et gryende konkurranseinstinkt er vekket. Og en nysgjerrighet på resten av verden.

På mange reiser – ofte mellom steder som krevde aksjon mer enn selvransakelse – har jeg brukt ledige stunder til å undres over om livet mitt ville ha tatt en annen retning hvis jeg ikke hadde dratt hjemmefra allerede som 16-åring. Om alt som har skjedd meg senere i livet, er en konsekvens av ideen om å komme meg vekk fra Stavanger og ut i verden så fort som det overhodet var mulig?

Jeg kjente tidlig et behov for å bidra til en mer rettferdig verden. Mitt nære vennskap med en byoriginal fra Stavanger, Lars H. Lende, har mye av æren for det. Folk kalte ham bare Lenden. Han ble min første mentor, og mange kjenner historiene om hans reiser til Oslo for å be kong Haakon VII om midler til det arbeidet han brant for av hele sitt hjerte: Å hjelpe barn og ungdom bort fra en kriminell løpebane. Lenden må ha vært Norges første hippie. Til sitt andre kongebesøk tok han med seg geita si, og dresset seg opp i flott stas. Kongen ble smittet av byoriginalens frimodige engasjement, og støttet aksjonen hans økonomisk.

Minner fra tiden med Lenden dukker stadig opp, ikke minst når jeg er i en knipe. Fra ham lærte jeg tidlig å ta valg, å forstå meg på livets sanne verdier, stå opp tidlig og å være bånn ærlig. Urettferdighet og forskjellsbehandling ble for meg grove skjellsord.

Det hendte jeg stakk bortom og hilste på Lenden når jeg var på gamle tomter. Ikke bare for å oppdatere ham på hva jeg holdt på med, men også fordi disse møtene ga meg den inspirasjonen jeg trengte for å fortsette arbeidet mitt. Det var Lendens leveregler som hadde fått meg bitt av reisebasillen. Jeg utviklet en opplevelsesdrift som med årene har brakt meg til avkroker over hele verden; til Pakistans ville fjellstrøk for å samle krefter etter seriøse drapstrusler; Kabuls mørke, stinkende slumkvarter for å forhandle med Taliban; Liberias jungel, hvor jeg var nær ved å bli skutt, Afghanistans fjell- og ørkenområder for å finne de skyldige bak grusomme massakrer, besøke fengsler for å avhøre narkotikasmuglere, drapsmenn og massemordere, samt kortere og lengre besøk i hotellbarer og nattklubber for ren avspenning og moro. Min kombinasjon av nysgjerrighet og rettferdighetssans har ført meg til møter med kyniske, ambisiøse menn som higet så sterkt etter makt og udødelighet at de ikke gikk av veien for å begå folkemord.

Mye av mitt yrkesliv har vært knyttet til grove narkotikaforbrytelser, drap, groteske brudd på menneskerettigheter og massemord. Jeg har observert og etterforsket korrupsjon og bestikkelser på høyt nivå i FN-systemet og vært utsatt for sterkt press fra overordnede for å stoppe slik etterforskning – som den gangen en nestkommanderende ved et av FN-kontorene ba min nærmeste overordnede: «Kill Mr. Olsen».

Å ha drapstrusler hengende over hodet så lenge at de ble en del av min hverdag, var en større belastning enn jeg klarte å innrømme. For en familie virket det kanskje betryggende å kunne leve omgitt av sikkerhetsvakter og -rutiner, men, skulle det vise seg, dette kunne ikke forhindre hva som senere skjedde og som snudde opp ned på det som var et harmonisk familieliv.

Med denne boka ønsker jeg noe mer enn bare å fortelle min egen historie. Forhåpentlig vil du som leser få større innsikt i hva som driver folk i narkotikaens underverden til å begå kyniske handlinger mot sine medmennesker. Hvordan relativt små, egennyttige gjerninger kan føre til store konflikter vi er blitt kjent med gjennom massemedia. Hvilke dilemmaer en lovens utøver kan stilles overfor for å komme til bunns i kriminalsaker hvor snarveier helt på kanten av regler og lovverk kan virke forlokkende – og unntaksvis også vise seg nødvendige. Forsøk på bestikkelser og korrupsjon er aldri langt unna.

Det var dilemmaer av denne typen norske medier fortalte om våren 2017, under rettssaken mot politileder Eirik Jensen og hasjbaron Gjermund Cappelen. Jensen – en tidligere kollega og betrodd politileder, kanskje en av de beste – satt tiltalt for omfattende narkotikakriminalitet og grov korrupsjon, sammen med hasjbaronen. Det var jeg som i 1993 introduserte Jensen for Cappelen. De to innledet et nært, tjueårig samarbeid som først ledet til datidens største narkotikabeslag, den etter hvert velkjente «flydroppsaken». Under rettssaken var jeg et av forsvarets siste vitner. Mye av det som ble belyst i tingretten, førte tankene mine tilbake til saker jeg selv har vært innblandet i, også på den internasjonale arena, der både gevinstene og antallet menneskeofre gjerne var betydelig større, og hvor korrupte politikere og statsledere hadde gjort hva de kunne for å karre til seg enorme verdier.

Jeg vil i boka fortelle om etterforskeres bruk av informanter (tystere) – som ofte beveger seg på begge sider av loven og gjennom dyp infiltrasjon og undercover-virksomhet i beinharde kriminelle miljøer utsetter seg for en risiko som nesten uten unntak medfører livsfare.

Min karriere som kriminaletterforsker begynte med opprullingen av de første store heroinsakene på norsk jord. Det som hadde startet i en bankfilial på Stortorget, forflyttet seg raskt til kontoret som tilhørte Pakistans president, og etterforskningen førte til at en mektig internasjonal bank ble avslørt som finansielt medansvarlig for narkotika- og illegal våpenhandel i global skala. Her måtte dristige og oppfinnsomme etterforskningsmetoder til, i nært samarbeid med andre lands politimyndigheter, blant annet Scotland Yard i Storbritannia og etterretningsvesenet i USA.

Du vil som leser av denne boka bli tatt med til konfliktsoner, forbrytermiljøer og krigsskueplasser over deler av verden der likvidering av uskyldige mennesker, bestillingsmord og heroinsmugling er satt i system. På flere av disse stedene møtte jeg utro, korrupte tjenere. Noen av dem hadde høye stillinger, andre var maktesløse fredsmeklere og tafatte byråkrater i FN-uniform, eller kamuflert som CIA-edderkopper som spant sine narkotikafinansierte tråder i grenseområdene mellom Afghanistan og Pakistan. I boka beskriver jeg også møtene med en ungjente som risikerte livet fordi hennes koffert ble stappet full av heroin; småforbryteren fra Oslos østkant som ble min beste informasjonskilde; og den omgjengelige, tykkfalne barnefaren, kuréren og informatøren som led en smertefull død fordi han forsynte seg av heroinlasten. Underveis ble jeg kjent med narkotikahandelens ferdselsårer, med diktatorer som ikke nølte med å bokstavelig talt lemleste tusener av sine undersåtter, og hvor rusmiddelavhengighet var en metode for å holde sine motstandere i sjakk.

Jeg beskriver også den nære forbindelsen mellom heroinproduksjon, dollar, våpenhandel og bruk av terror for å destabilisere regimer og regjeringer – en giftig mikstur jeg ble nærmere kjent med både i Asia og Afrika, og hvis ringvirkninger for lengst har nådd Europa og bare øker i omfang. Handlingen beveger seg frem og tilbake mellom heroinkriminalitetens spede begynnelse i 1980-årenes Europa og dagens situasjon, hvor heroinavhengighet er blitt en global svøpe som nører opp under den tilsynelatende vilkårlige bruken av vold og terrorisme, og som bidrar til å gjøre Europas byer til blodige slagmarker og påvirker mennesker på alle kontinenter.

Slik beskrives dette i en rapport fra 2014 (oversatt) [1] om den globale narkotikahandelen:

«Et symbiotisk forhold eksisterer mellom terrorister og organisert narkotikatrafikk. Smuglerne leverer våpen, penger og annet materiell som trengs for å beskytte narkotikaens handelsruter, dyrkingsområder og laboratorier.»

Gjennom mitt lange liv som etterforsker har jeg fått innblikk i mye som veldig få kjenner til, og som bare et mindretall – om enn noen andre – i det norske politiet har deltatt i. Også her ligger det et påskudd til å skrive denne boka.

God hukommelse er en velsignelse, selv om den i tillegg kan være en krevende følgesvenn, og iblant et plagsomt reisefølge. Det er et dikt av Arnulf Øverland jeg alltid har hatt med meg – Du må ikke sove – med de kjente linjene: «Du må ikke sitte trygt i ditt hjem og si: Det er sørgelig, stakkars dem! Du må ikke tåle så inderlig vel den urett som ikke rammer dig selv!»

Diktet er like aktuelt og beskrivende for dagens verdenssituasjon som det var da Øverland skrev det i forkant av andre verdenskrig. Jeg har ofte følt at han skrev det for meg.

Jeg dedikerer denne boka til min datter Marianne, som tragisk mistet sitt liv, sammen med sin ufødte sønn, julaften 2011 – og dermed aldri fikk oppleve å lese denne historien om pappaen sin, som hun så ofte hadde spørsmål til, spørsmål jeg ikke alltid kunne eller klarte å besvare.

Noter

[1]

US Department of State, 2014, «On Afghanistan» International Narcotics Control Strategy Report (INCSR)

1

Inn i politiet

Først hørte jeg et brak. Så et dunk mot døra jeg var i ferd med å åpne. Dette var en stor, tung, brunmalt tredør som hadde sett sine beste dager. Nå åpnet den seg halvveis, godt hjulpet av en skikkelse som falt mot den og klasket i gulvet, midt i døråpningen.

Jeg bøyde meg ned for å foreta en diagnose. Blodet sprutet fra nesen, og vedkommende så ut som om han hadde besvimt. En politikonstabel hoppet imellom, grep tak i karen og heiste ham opp i et røsk. Han nærmest dinglet i den ene armen, mens konstabelen børstet støv og skitt fra klærne hans med den andre.

– Hør her, unge mann, dra hjem og stell deg litt. Dersom du oppfører deg pent, kan kanskje du også bli en god politimann, sa konstabelen og skubbet kranglebøtta ut i nattemørket, nær trikkeholdeplassen som da het Cort Adelers plass.

Så rakte konstabelen meg neven, og sa:

– Velkommen til Piberviken politistasjon. Jeg er konstabel Hansen.

Med nystrøken uniform og blankpussede sko hadde jeg møtt opp til mitt første arbeidsdøgn som fersk politiaspirant. Stasjonen holdt til i et ombygd bolighus på fire etasjer i Huitfeldtsgate 13 i Oslo, og konstabel Hansen var kveldens vaktleder. Han lyste av stolthet der han sto foran speilet og rettet på uniformen etter basketaket. Senere fant jeg ut at denne spreke femtiåringen hadde vært i England under krigen og blitt Royal Air Force-mester i boksing. Folk kalte ham bare Sørlands-Hansen. Selv ble jeg kalt Stavanger.

De fleste kollegene mine ved Piberviken politistasjon hadde blitt ansatt like etter andre verdenskrig. Nå var de i førti- eller femtiårene; ærlige politimenn, utstyrt med stor yrkesstolthet, og de vek ikke unna om det kom til kamp på tørre nevene. Å være politimann var for dem det beste man kunne oppnå etter krigens tunge år. De hadde noen måter å behandle medmennesker på, alt fra lasaroner til småkjeltringer, som imponerte meg. Disse karene sørget for ro og orden i Vikas kriker og kroker, uten at det ble skrevet for mange rapporter. Problemene ble «ordnet på stedet», noen ganger med en blåveis på kjøpet. Ikke helt etter politiforskriftene, men bydelen Vika, opprinnelig kalt Piberviken, det som nå omfatter Aker Brygge, var et realt, tøft havnekvarter. Det var befolket av tørste sjømenn og nevenyttige løsarbeidere som holdt til i skyggene av gamle Akers Mekaniske Verksteds høye murer og buegangene under Victoria Terrasse – fine tilfluktssteder for uteliggere i en hovedstad preget av krigens harde år.

En lørdagskveld gikk jeg fotpatrulje i rådhusstrøket sammen med Sørlands-Hansen. Her var det satt ut benker hvor byens innbyggere kunne nyte utsikten mot fjorden. Mot øst ruvet Akershus festning, hvor landsforræderen Quisling hadde endt sine dager; mot vest jobbet Akers Mekaniske Verksteds byggearbeidere på skift døgnet rundt, det var en oljealder i emning.

– Stavanger, følg med nå, sa Sørlands-Hansen, mens jeg sto og studerte statuene av bygningsarbeidere langs rådhusets frontfasade.

– Vi må få fjernet disse lasaronene og løse fuglene som okkuperer benkene. Dette er jo et sted for byens besteborgere, sa Sørlands-Hansen, samtidig som han klappet i hendene for å tiltrekke seg oppmerksomhet.

I takt med klappingen reiste det seg raskt åtte–ti personer, som duknakket forlot platået. De hadde møtt Sørlands-Hansen tidligere. De som derimot ikke skjønte helt hva som var i ferd med å skje, ble sittende. Men ikke lenge. Én etter én ble de heist opp etter kragen og gitt en omgang pryl. Sørlands-Hansen var en mann av få ord, men full av handlekraft.

– Neste gang forsvinner de nok med en gang de ser oss, sa han fornøyd.

En halvtime etter at Sørlands-Hansen hadde «gjort opp på stedet» foran rådhuset, spaserte vi i retning Rosekjelleren, byens mest populære nattklubb på den tiden. Køen utenfor inngangsdøra var lang.

– Det er fullt, folkens! skrek dørvakten til døve ører. Flere i køen var sterkt beruset, de knuffet og kranglet om hvem som hadde kommet først. Snart brøt det ut hissig slåsskamp på bare nevene.

En svartemarje sirkulerte i strøket og Sørlands-Hansen ba den stoppe. Så gikk han med selvsikre skritt rett inn i kampens hete. Dette var en situasjon han var kjent med. Ganske raskt kom han ut av mølja med to personer – én i hver arm – og hev dem inn i bilen.

– Stavanger, lukk bakdøra og hold vakt utenfor kjerra. Jeg kommer tilbake med flere!

Noen minutter senere var han tilbake med enda to personer. De hylte og skrek, og begge prøvde å slå til SørlandsHansen. Han kastet dem foran seg inn i marja, før han selv hoppet inn.

– Lås døra etter meg, Stavanger!

Fra min plass på fortauet så jeg svartemarja rugge fra side til side. Vræl hørtes innenfra. Så stilnet det, døra ble åpnet og Sørlands-Hansen dukket opp igjen.

I samme øyeblikk kom en distingvert herremann med briller og stokk bort til oss.

– Unnskyld politikonstabel, jeg synes ikke noe særlig om måten de behandlet disse unge mennene på. Jeg vil klage på Deres oppførsel. Kan jeg få Deres nummer og navn?

Sørlands-Hansen lot ikke sjansen gå fra seg. Han grep tak i mannen, snudde ham trill rundt og presset ham inn i den allerede overfylte bilen. Så hoppet han etter. Og etter få sekunder ble det stille. Sørlands-Hansen kom ut og børstet hendene.

– Er det noen andre her som ønsker mitt nummer og navn, så bare si fra, forkynte han.

Nå hadde køen roet seg merkbart ned. Flere forsvant i retning andre restauranter. De som var kastet inn i marja, ble kjørt til Bygdøy og sluppet løs i skogsområdene rundt Kongsgården.

Sånn var det mange av ordensproblemene i Oslo sentrum ble ordnet i 1960- og 70- årene.

Jeg lærte mye i disse første månedene som politimann. Her hadde jeg veiledere som viste meg hvordan jeg skulle patruljere gatene og komme meg ut av vriene situasjoner, noe som har kommet meg til gode senere i livet, når avgjørelser om liv og død måtte tas på sparket og man ikke hadde noen skriftlig instruks for hånden.

Denne uoffisielle måten å gjøre opp på stedet når man hadde vanskelige ordensproblemer å hanskes med tok heldigvis slutt. Jeg følte meg aldri vel etter å ha vært vitne til slike episoder. Mange var de eldre kollegene som ble innkalt på teppet til personalsjefen for å motta korreks for sine hardhendte behandlinger av byens borgere.

«Å gjøre opp på stedet» i slike former tilhører i dag fortiden i norsk politivesen. Og bra er det.

Det var i dette miljøet jeg startet min politikarriere. Heldigvis hadde jeg en viss arbeidserfaring, ikke minst ett år som sjømann i utenriks sjøfart på en eldgammel holk av en stykkgodsbåt – hvor halvparten av mannskapet besto av gamle krigsseilere og prøveløslatte fra Berg ungdomsfengsel. I lag med denne fargerike gjengen hentet jeg nyttige erfaringer fra kneiper, buler og smug i byer som Amsterdam, Hamburg, Cartagena og Havanna. Derfra var veien til Vika slett ikke så lang; havnekvartaler verden over tilhører jo et uoffisielt, usynlig broderskap der knuste hjerter, kjønnssykdommer, stjålne lommebøker og enorme inntak av øl utgjør de viktigste ingrediensene.

Dette var erfaringer som skulle vise seg å komme godt med etter hvert.

2

Møllergata 19

Etter et par år i Vika ble jeg overflyttet til politikammerets hovedpolitistasjon, den staselige bygningen som ruver over Youngstorget i Møllergata 19, vis-à-vis Arbeiderpartiets bastion, og som den tyske okkupasjonsmakten brukte som fengsel under andre verdenskrig.

En 17. mai tidlig i 70-årene hadde jeg pikett-tjeneste. Dette innebar at man satt på oppholdsrommet og ventet på oppkall til oppdrag fra vaktlederen, når det trengtes ekstra mannskap.

Det var tidlig på formiddagen. Barnetoget hadde så vidt begynt å snegle seg oppover Slottsbakken. Kongefamilien sto som vanlig på balkongen for å hilse på folket. Sola skinte og stemningen var god.

– Fire piketter til vakta! ble det plutselig ropt over høyttalerne.

Jeg meldte meg, sammen med tre kolleger som alle var ferske aspiranter. Bare jeg hadde godkjenning til å kjøre utrykningskjøretøy.

– 57 Olsen, hent ut likbilen og dra til Haugenstua. Dere andre blir transportert i egen bil, sa vaktleder med myndig stemme.

Jeg hadde lært av erfaring at ble det ropt på fire piketter, var det alltid et dødsfall involvert – eventuelt en falsk alarm fra en bank, utløst av en vaskekone. Men aspirantene var bokstavelig talt noen ferskinger: To av dem hadde aldri før sett et dødt menneske, mens tredjemann hadde opplevd å ta et stille farvel med sin gamle bestemor noen år tidligere.

Vi samlet oss utenfor høyblokka, tok heisen opp noen etasjer, hvor vi møtte en kollega fra kriminalavdelingen. Allerede før heisdøra hadde åpnet seg, hørte vi en hysterisk kvinnestemme skrike i desperat fistel inne fra leiligheten. Den ene aspiranten prøvde å roe henne ned. Kollegaen hjalp til med å gjøre klar likposen på gulvet i gangen. Jeg gikk inn i stua. Alt så normalt ut. Den yngste aspiranten åpnet toalettdøra og rygget skrekkslagen tilbake.

– Fy faen, der går ikke jeg inn, beljet han.

På toalettskålen satt det en død kropp, tilbakelent mot veggen. Men hodet manglet. Rester av hjerne og ansikt var spredt overalt på de blodige tapetveggene. En liten hårtust hang igjen i nakkeregionen. Mannen hadde bokstavelig talt mistet hodet. Det luktet dynamitt i leiligheten.

Jeg beordret den andre aspiranten, en slank fyr, til å tvinge seg inn bak toalettet for å gripe liket under armene, så skulle jeg ta tak i bena. På denne måten skulle vi nok klare å få den uheldige mannen ut fra toalettet og inn i posen. Det tok sin tid. Hver gang aspiranten bøyde seg over nakkeregionen hvor hodet skulle vært, måtte han ut og spy. På fjerde forsøk fikk vi båret den uvant korte kroppen ut, og inn i likbilen – en grå Folkevogn-varebil som tidligere i sitt lange liv hadde gjort nytte som brødbil.

Vi kjørte tenksomt tilbake til sentrum, omgitt av flaggende skolebarn, bunadskledde voksne og musikanter i full uniform.

– Fytti faen, stønnet en av aspirantene gang på gang, mens han ristet på hodet.

Noen få dager senere sa han opp jobben. Han fant seg visst en annen yrkesretning.

Internasjonal terror var på denne tiden i ferd med å spre seg, også til fredfulle Norge. Under min tjenestetid i hundepatruljen, den gang politiets uniformerte eliteavdeling, trente vi mye på farlige scenarioer – som pågripelse av desperate, bevæpnede personer og løsning av gisselsituasjoner. Skarpskyting og annen taktisk våpenopplæring sto ofte på dagsordenen, samt øvelser i å overleve under vanskelige forhold. Jeg bar en skarpladd pistol i skulderhylster under den blå kjeledressen, avdelingens varemerke og uniform.

I begynnelsen av januar 1983 møtte jeg opp på mitt nye arbeidssted ved narkotikaseksjonen, underlagt kriminalavdelingen på Politihuset. Det var et spesielt sted å jobbe. Mye av etterforskningen foregikk i hemmelighet, det var ikke mye som kom ut i offentligheten. Narkotikaspanerne så ut som en lurvegjeng. De skilte seg ikke mye ut fra de gatenarkomane de var satt til å overvåke, og selv stilte jeg på jobb i dongeri og skinnjakke. Politiuniformen hadde blitt pakket inn i plast og hengt opp innerst i klesskapet.

De første ukene var krevende. Det gjaldt å sette seg raskt inn i seksjonens metoder og arbeidsrutiner, og bli kjent med nye kolleger som – med god grunn – oppfattet meg som en fersking i miljøet. Da jeg omsider følte meg godt nok forberedt til å gå løs på saker som skulle etterforskes, merket jeg at min gruppeleder, politiførstebetjenten, fremdeles var skeptisk til hvor mye jeg kunne om denne typen saksområde. Nølende tildelte han meg en oppgave.

– Olsen, i dag er ilddåpen din. Jeg har plukket ut en enkel sak som du kan prøve deg på. Og trenger du hjelp, så sier du bare ifra til meg, sa førstebetjenten med et smil om munnen.

Kollegene rundt bordet smilte, de også. De hadde nok alle vært gjennom den samme seansen.

Denne følelsen av å bli stirret på var der fortsatt idet jeg spent åpnet saksmappen jeg hadde fått tildelt. En ung pike på 17 år var pågrepet på Nisseberget i Slottsparken kvelden før, leste jeg i anmeldelsen. Hun hadde vært i besittelse av 0,1 gram hasj, og dessuten røykt en «rev». Piken befant seg nå på glattcelle i politiarresten på Politihuset.

For en jente i denne alderen vil det første møtet med en glattcelle være noe hun aldri kommer til å glemme – eller ønske seg tilbake til. Cella er omtrent 2 x 2,5 meter, med tak, vegger og gulv i betong, malt i en høyglanset gråfarge. Et ståltoalett dekker det ene hjørnet. På gulvet ligger en tynn madrass, trukket i et slags plaststoff, og var den innsatte heldig, kunne det hende at et ullteppe fulgte med på kjøpet. Alt dette for at rengjøringen skulle være så enkel som mulig, når all dritten måtte spyles ut etter en fyllefant på overnatting. Hele området luktet gammel fyll og oppkast. En ståldør med en luke i, for kontroll og matservering, var arrestantenes eneste kontakt med utenverdenen. Det hjalp ikke hvor mye de hylte og skreik, og noen ganger hylte folk for å overdøve bråket fra nabocellene. Mange havnet på sykehus etter selvskading.

Jeg åpnet døra til glattcella. Ungjenta så medtatt og pjuskete ut og sa ikke stort. Jeg tok henne med til kontoret mitt for avhør. Hun takket ja til en kopp kaffe – og en brødskive fra min matpakke. Jeg fikk til og med et lite smil til takk før hun erkjente bruk og besittelse av hasj, og skrev under et forelegg på tre hundre kroner. Så ble hun løslatt med formaninger om å holde seg unna narkotikamiljøet i fremtiden.

På forhånd hadde jeg sjekket narkoregisteret. Det viste at hun var en av gjengangerne, så jeg regnet med å se henne igjen. Stakkars jente. Og stakkars foreldre.

Noen måneder senere var det allerede gått rutine i mine møter med de samme ungdommene. De var for det meste hekta på hasj eller amfetamin. Heroinsaker fantes det også, vi så en skremmende økning av dette livsfarlige stoffet. Sakene ble stadig større, og mange hadde ledetråder til utlandet. Da en nordmann ble pågrepet i Amsterdam for å ha forsøkt å smugle noen kilo hasj til Norge, hoppet jeg og en kollega på første fly. Han måtte avhøres snarest mulig.

Jeg reiste ofte med kolleger til utlandet det kommende året. Det hendte vi var så heldige å bli sjekket inn på de beste hotellene – alt betalt av arbeidsgiver – men noe luksusliv var det ikke. Vi måtte jobbe hardt under utenlandsreisene, ofte døgnet rundt. Jeg ble kjent med en rekke land og med dyktige kolleger over hele Europa og Asia. Det var full fart – fra flyplass til fengselscelle for å avhøre arrestanter, så innom et politihovedkvarter før flyet hjem til Oslo ventet. Men det var også noe fascinerende med disse reisene. Jeg ville utforske mer av verden.

To år tidligere hadde Norge opprettet to politistillinger i utlandet, én i Pakistan og én i England. Jeg hadde mye kontakt med disse kollegene, særlig politiets utsendte i Islamabad. Og kanskje hadde jeg en mulighet til å få ta over etter ham? Ryktene gikk om at han skulle skiftes ut sommeren 1985.

Fra informanter i Oslos narkomiljø fikk vi høre at det blant våre nye landsmenn, pakistanerne – som siden slutten av 1960-årene hadde kommet som arbeidsinnvandrere til Norge – var folk som omsatte heroin. Bakgrunnssjekk bekreftet mistanken. Pakistanere vi spanet på kjørte dyre Mercedeser og hadde mer penger mellom hendene enn de kunne redegjøre for.

På samme tid økte politiets heroinbeslag. Flere og flere ungdommer ble hekta på det dødelige stoffet. Heroinbølgen hadde allerede skyllet inn over Europa i noen år, og nå hadde den nådd kongeriket Norge – og ikke bare i storbymiljøene. Vi var smertelig klar over at politiet bare greide å beslaglegge omkring ti prosent av all narkotika som ble smuglet inn i landet, og dette gjaldt alle typer narkotika, fra hasj til amfetamin og heroin. Statistikkene viste samme tendens over nesten hele Europa. Vi antok at rundt 20–30 kilo heroin ble smuglet inn til Norge hvert eneste år, det var enorme mengder den gangen.

Samtidig skjøt tallene på heroinavhengige unge mennesker fart – og med dem dødsstatistikken. I flere år på 80-tallet lå overdosedødstallene på bortimot to hundre. Målt i forhold til folketallet var prosentandelen i Norge litt høyere enn ellers i Europa. Statistikken inkluderte ikke mørketallene.

Og dette var bare begynnelsen.

Jeg bestemte meg tidlig for å se nærmere på pakistanermiljøene. Her var det jo en god del folk som titt og ofte reiste frem og tilbake fra områder hvor vi visste at heroin ble fremstilt i store mengder. Det fantes få opplysninger om denne trafikken i våre registre, så vi måtte nærmest starte på bar bakke.

Min pågåenhet skulle etter hvert få alvorlige følger. Både jeg og resten av familien måtte venne oss til å leve med drapstrusler, og jeg fikk vite at noen i miljøet hadde satt en dusør på mitt hode. Samtidig nøt jeg respekt blant lovlydige pakistanere, og fikk etter hvert flere venner blant dem – venner som skulle være gode å ha i årene som kom, da heroinspøkelset fortsatte å vokse og kaste lange skygger over hele kloden.