Jorunn Johansen

49

Soloppgang

Du kommer aldri tilbake

Persongalleri:

Andrine Jakobsen (før Tronvik) | – | hovedpersonen
Undine og Anton (død) Tronvik | – | foreldrene hennes
Peder Tronvik | – | broren, reist til Amerika
Isak Jakobsen | – | Andrines store kjærlighet og ektemann, storbonde på Josaksgården
Marna | – | Andrine og Isaks fosterdatter
Johan Jakobsen | – | Isaks bror
Anneli og Jørgen | – | kokke og gårdsarbeider på Josaksgården
Emilie | – | taus på Josaksgården
Markus | – | kusk på Josaksgården
Andrine Lierviken | – | Andrines bestemor
Jan Mathiesen | – | Fru Liervikens mann
Olav Mathiesen | – | Jan Mathiesens sønnesønn
Milla | – | pike som bor hos fru Lierviken
Lillelill Abrahamsen | – | Olas kusine, bor på Lierviken
Albert Johansen | – | fru Liervikens tidligere svigersønn, etterlyst drapsmann
Stina Jenssen (før Johansen) | – | Alberts datter, enke
Karolius | – | Stinas sønn
Tor Hammer | – | Stinas ektemann
Sven | – | Tors nevø
Berte | – | Stinas tjenestepike
Ingar Bertelsson | – | tidligere storbonde (død)
Inga Bertelsson | – | tidligere husfrue på Ingarsgården, Ingars kone (død)
Ola Bertelsson | – | Ingas stesønn
Maja Larsson | – | Stinas halvsøster og Andrines tvilling
Jøran Wilhelmsen | – | Majas ektemann
Eilert Larsson | – | Ingas onkel, bor ved Fallsjøen
Felicia Larsson (tidl. Wilhelmsen) | – | Jørans mor, gift med Eilert
Elvira og Sofia | – | Maja og Jørans tvillingdøtre
Marie | – | klok kone på Finnskogen
Herman og Sofie Pedersen | – | driver Olesviken gård, Andrine og Isaks naboer
Knud Embresen | – | pensjonateier på Kongsvinger
Julius og Pernille Pettersen | – | Andrine Liervikens bror og svigerinne
Johanne | – | Andrine Liervikens søster
Carl Pettersen | – | Julius’ uekte sønn og arving

Slik sluttet forrige bok:

Andrine skyndte seg over tunet. Hønene svinset mellom bena hennes, og hun måtte passe seg for ikke å snuble i dem.

Da la hun merke til at noen kom bak Isak. Hun ble stående og stirre, for var det ikke … Albert?

Isak smilte da han passerte grinden. Så stanset han og rettet på jakken.

Andrine stirret på mannen som kom nærmere, og forsøkte å rope på Isak for å advare ham, men hun fikk ikke frem et ord. I det samme så hun at Albert holdt en øks i hånden.

Hun sprang bortover mot Isak, og endelig klarte hun å skrike, men det var for sent. Isak snudde seg brått, men før han rakk å reagere, løftet Albert øksen i været og kylte den i hodet på ham.

Andrine ble stående som frosset fast og stirre på blodet som silte nedover ansiktet hans. Bak ham sto Albert. Han gliste og lo en rå latter, før han vendte om og sprang vekk.

Da hørte hun et brøl og høye stemmer. Selv klarte hun ikke å røre seg, for Isak sto fortsatt rett opp og ned og stirret på henne med oppspilte øyne. Så ble han brått slapp i kroppen og segnet om. Andrine skrek, og nå klarte hun endelig å løpe opp til ham. Det var blod overalt, og øksen sto fast i hodet hans.

Hun kastet seg ned på knærne mens hun så vidt registrerte at Albert var blitt lagt i bakken av tre menn.

«Andrine! Jeg elsker deg,» stønnet Isak, og hun så ham som i et tåkehav. Det var ikke sant! Det var ikke Isak som lå der!

Men det var ham. Isak hadde sagt at han elsket henne mens blodet rant nedover ansiktet hans og øynene hans ble sløve.

«Jeg har alltid elsket deg. Ta vare på barna våre, og fortell Marina at jeg har sett henne i et syn. Min elskede … Ikke glem meg.» Det siste kom som et stønn idet han lukket øynene.

Andrine stirret på ektemannen og kjente at hun ble som lammet i kroppen. Hun løftet armen for å stryke ham på kinnet, men armen var for tung. Til slutt klarte hun å bøye seg over ham.

«Isak? Isak! Du tøver med meg nå, ikke sant? Det går bra med deg?» Men han svarte ikke. Øynene var lukket, og det rant blod ut av munnen hans. Hun hørte et lavt stønn før det ble helt stille.

«Isak! Nei! Du får ikke lov!» hylte hun og dyttet til ham. Men kroppen hans var slapp. Da først gikk det opp for henne hva som var skjedd, og hun la hodet på brystkassen hans. Hjertet hadde sluttet å slå.

Isak var død.

Kapittel 1

Lierviken gård, mai 1858

Nei, du er ikke død. Det er bare et mareritt. Det samme marerittet jeg hadde da jeg trodde du var død. Det jeg ser … Det er det samme marerittet! Det må det være, for jeg sover. Kroppen min svever av sted, sammen med deg …

Andrine var i ferd med å komme til seg selv. Hun hørte skritt bak seg, men enset det knapt. Hun hadde all oppmerksomheten rettet mot ham. På blodet som rant nedover ansiktet hans. Isaks blod. Øynene hans som stirret ut i intet. Munnen som var halvveis åpen. Og øksen …

Øksen som satt fast i hodet hans. På den vakre mannen hun elsket over alt på jord! Han som alltid hadde gjort henne lykkelig. Nå var han borte! Borte for alltid!

«Nei! Du kan ikke være død!» hylte hun. Likevel gikk sannheten snart opp for henne. Isak var virkelig død. Borte.

*

Hun la hodet på brystkassen hans. Fortvilelsen raste i henne mens hjertet hennes ble knust bit for bit i takt med hennes egne hjerteslag. Kroppen ristet. Tårene rant og blandet seg med Isaks blod, som klistret seg til kinnet, håret og hendene hennes.

«Nei, Isak! Jeg elsker deg!» gråt hun høyt. «Du kan ikke dra … Herregud! Jeg tror jeg … Du kan ikke være død!» Tårene rant og rant mens hun sakte løftet hodet og så på ham igjen.

Alt rundt henne var som i tåke. Hun hørte stemmer. Roping og hyling. Og noen som løp. Noen som gråt … Lydene var langt borte. Og de angikk ikke henne. Hun så bare ham! Mannen i livet hennes. Han hun elsket. Han som ingen kunne måle seg med. Han som var uerstattelig.

*

«Andrine!» Det var Eilert som tok tak i armen hennes, trakk henne inntil seg og holdt godt om henne. Hun ristet av gråt i armene hans.

«Si det ikke er sant, Eilert. Si det. Si meg at Isak ikke er død.» Hun gråt mot den brede brystkassen hans. Kjente hvor god og trygg han var. Men det hjalp lite på sorgen som kveilet seg i henne. I hjertet som var knust. Kvestet.

Han strøk håret hennes varsomt. «Jeg kan ikke lyve for deg, datter. Din ektemann er død. Jeg beklager.» Stemmen var myk, men samtidig dirrende og gråtkvalt.

«Jeg drømte for en tid siden at Isak var død. Og nå har det virkelig skjedd. Jeg vil ikke leve lenger.» Panikken grep henne. Hun forsøkte å rive seg løs fra Eilert, men hun klarte det ikke.

«Jeg vil dø!» skrek hun. «Det finnes ikke noe liv for meg uten ham!» Hun registrerte at bestemoren stod gråtende bak Eilert mens Stina sprang oppover bakken. Albert Johansen lå der, på magen med armene på ryggen. Tre menn sto over ham og hadde bakbundet ham.

Din djevel! Jeg hater deg så inderlig! Du vil lide en grusom død! Jeg skal se deg inn i øynene når du trekker ditt siste åndedrag. Jeg skal le høyt, slik du lo da min mor døde! Og som du lo da du kylte øksen i hodet på mannen jeg elsker! For dette slipper du ikke unna, Albert Johansen. Sirkelen er sluttet. Livet ditt er også over! tenkte hun hatsk, før tårene igjen rant.

Andrine fikk øyekontakt med ham og hun så inn i to hatefulle øyne. Og han gliste. Albert Johansen var fornøyd! Det varer ikke lenge. Du er allerede død, Albert Johansen … Likevel var sorgen så vondt og tung at hun måtte hyle den ut. Så flyttet hun blikket over på Isak igjen. Jeg elsker deg, Isak. Min elskede Isak. Du var den eneste. Mitt alt!

*

«Han får aldri se barnet vårt. Selv om han sa at han hadde sett henne. Han sa det, bestemor. Og han sa han elsket meg. Herregud! Glem meg aldri, sa han! Hvordan kan jeg noen gang glemme ham? Han var meg, bestemor. Vi var ett!» gråt Andrine mens bestemoren satt på sengekanten og strøk armen hennes med en bedrøvelig mine. Hun var grimet i ansiktet og en og annen tåre rant nedover de rynkede kinnene hennes.

Andrine dro dynen godt oppunder haken. Eilert … Ja, nå skulle hun kalle ham for faren sin. Hun hadde mistet så mye. Så mange. Eilert var hennes kjødelige far, og han hadde trøstet henne og løftet henne opp. Tatt henne med seg opp i værelset og fått henne i seng. Hun hadde sett i øynene hans at han elsket henne. Han var fortvilet og i dyp sorg og hadde vist seg som en far, akkurat da hun trengte ham som mest.

«Jeg vet ikke hva jeg skal si, Andrine. Det er vanskelig og vondt for meg også. Jeg sørger akkurat som deg. Isak var som en sønn for meg. Han lå så nært hjertet mitt,» sukket den gamle. «Det er ikke til å tro. Jeg forstår på en måte ikke at han er borte nå. Det er som om jeg ikke vil forstå.»

«Jeg får aldri se ham igjen, bestemor. Likevel, akkurat nå, er det som jeg kan kjenne pusten hans kile meg i nakken. Han brukte å ligge tett inntil meg når vi la oss. Han grov ansiktet mot håret mitt. Jeg kjenner hendene hans om livet mitt. Hendene som stryker kinnet mitt.»

Bestemoren fortsatte å stryke armen hennes. «Kjære deg. Jeg har ikke ord. Men jeg er her hos deg,» sa hun mykt.

«Jeg vet det, og jeg er takknemlig.» Andrine forsøkte å slappe av litt. Puste og finne et holdepunkt midt i all sorgen. «Hva skjer med Isak nå?» Hun måtte spørre, selv om det var så vondt at det smertet i kroppen.

Bestemoren sukket dypt. «Du vet hva som må skje, jenta mi. Han må legges på likstrå i stuen, før begravelsen.»

Andrine nikket tappert. «Da får jeg se ham igjen.»

«Ja, det gjør du, min kjære, men han vil ikke være den du husker ham som. Han ble stygt kvestet, vet du.»

«Det var grusomt. Isak som var så vakker. Hvordan kunne Albert Johansen gjøre noe slikt mot ham? Hvorfor min Isak?» Andrine svelget og tørket tårene med underarmen. Hun visste jo hvorfor. Albert Johansen hadde ikke tålt at hun og Isak var lykkelige. At Isak var hennes! Dessuten var han en kaldblodig drapsmann, med et iskaldt hjerte. Han brydde seg ikke om livet. Det var døden som bodde i ham.

Bestemoren flyttet seg da en gråtkvalt Stina kom inn. Hun var rødkantet rundt øynene og grep Andrines hender, holdt om dem.

«Jeg er så lei meg. Jeg har ikke ord! Far tok livet av Isak. Og så Isak som var så snill og god. Far har bare ventet på muligheten. Jeg hater ham. Tenk at han er min far! Jeg kan ikke fatte det.» Hun snufset mens tårene rant. «Han tok min ektemann også. Han har tatt alle som sto oss nær, Andrine.»

«Ja, det gjorde han, Stina, men det er ikke din feil. Det er ikke din skyld at din far er gal,» sa bestemoren. «Men at han … Nei, jeg orker ikke snakke om det.»

Andrine så på dem etter tur mens hun forsøkte ikke å gråte. Hun klarte det ikke. Gråten fortsatte bare som en ustoppelig strøm.

Stina fikk øyekontakt med henne. «Far … Jeg vet ikke hva jeg skal si, Andrine. Jeg vet jo hva Isak betydde for deg. Men nå er far ferdig. Han vil få en dom og den blir hard. Livet hans er over.»

Andrine løftet seg opp på albuen. «Jeg skal se ham inn i øynene når han dør, Stina. For han må få dødsstraff. Han har tatt mange liv. Og når jeg ser på ham, skal jeg le høyt. Slik han lo da han tok våre nærmeste,» sa hun mens en isnende kulde slo rot i hjertet.

Stina nikket. «Ja, slik blir det. Jeg vet ikke om jeg orker å være der, men jeg lover deg at jeg ikke kommer til å felle en tåre.»

Bestemoren dro hånden over ansiktet. «Albert Johansen sitter i forvaring hos lensmannen. Jeg har hørt at det allerede er folk på vei fra Christiania. Et bud red hele natten til storbyen, for lensmann Johansen trengte hjelp. Jeg har hørt at de som blir henrettet, som regel ender sine dager på det stedet de har begått sine forbrytelser. Jeg vet ikke hvor sant det er, men er det slik, vil Albert Johansen få sin dom i bygda vår.»

Andrine kom seg opp. «Jeg vil se ham! Jeg må se Isak,» sa hun hektisk. Det var viktigere enn noen gang. Hun måtte se ham og det med en eneste gang. Det var som om hun ble dratt mot ham. Hørte ham. Den logne, snille, gode stemmen.

Bestemoren ristet på hodet. «Du kan ikke se ham ennå, Andrine. Han er ikke ferdig stelt.»

Andrine la hodet på skakke. «Og hvorfor er han ikke det? Han døde i går. Det er tidlig morgen, er det ikke?»

«Jo, men vi måtte få snekret kisten,» sa den gamle mens hun dro på ordene. «Og det var så mye …»

«Blod, mener du å si, bestemor. Tror du ikke jeg vet det? Jeg så det. Jeg kjente det blodet klistre seg til huden min. Isaks blod.» Hun kastet seg ned på puten igjen mens hun gråt høylytt. «Hvorfor har ingen stelt ham? Isak skal bli like vakker igjen. Jeg vil se ham slik jeg husker ham.»

«Nei og nei. Dette er ikke bra, Andrine,» kom det trist fra den gamle. «Jeg sa at Isak ikke blir som før … Han er … ødelagt. Hodet hans …»

«Jeg bryr meg ikke! Jeg vet hvordan han så ut. Øksen …» Andrine svelget da hun så det for seg. Øksen som sto i hodet hans. Blodet som rant. De livløse øynene. Likevel skulle han stelles ordentlig. Han skulle se verdig ut når nær familie og venner kom for å ta et siste farvel. Han ville ha likt det. Såpass kjente hun ham.

Bestemoren kom seg møysommelig opp. «Jeg skal be tjenestepikene gjøre så godt de kan, men jeg kan ikke love noe,» sa hun trett. Igjen tørket hun øynene. Tårene til den gamle ville ikke stanse.

«Jeg blir hos Andrine litt,» sa Stina da den gamle var på vei ut av døren.

«Ja, ta deg av søsteren din, Stina.»

Døren ble lukket og Stina så på Andrine. «Jeg vet nesten ikke hva jeg skal si. Det er vanskelig og vondt. Men du trenger å ha meg hos deg nå, søster.»

«Jeg trenger deg, Stina, men det er Isak som …» Kroppen rykket til av smerte og Andrine la hånden på magen. «Jeg fikk plutselig vondt i magen, Stina.» Brått skar en tanke gjennom hodet som en kniv. «Og når jeg tenker meg om, så har jeg ikke kjent mye liv i det siste,» sa hun og kjente seg skrekkslagen. Nei, det kan ikke være noe galt med deg, Marina. Isak har sett deg som voksen kvinne. Det er ikke noe galt. Det går over.

Stina bleknet. «Ikke si at det er barnet.»

«Det murrer og det smerter. Jeg tror ikke det kan være noe annet …» stønnet hun.

«Men det er altfor tidlig.»

Andrine stønnet. Smertene ble bare verre. «Jeg tror det er på vei,» sa hun knapt hørbart. «Jeg kommer til å miste barnet! Det kan ikke være sant!»

Stina kom seg på beina og ringte med bjellen, før hun lente seg over sengen. «Nå skal du ikke få panikk! Du har hatt det tøft nå, Andrine. Det kan være du har smerter på grunn av det du har opplevd. Barnet ditt kan ha det aldeles utmerket.»

Andrine ristet på hodet. «Nei, dette går galt! Jeg har mistet barn før, jeg kjenner det igjen. Isak tok feil. Det blir aldri noe barn,» sa hun mens hun kjente skrekken som buktet seg i henne. «Isak hadde et syn den dagen, men da var det ikke virkelig.»

Stina sukket. «Jeg vet du er redd og sørger, Andrine, men du må ikke gi opp nå. Vi får doktoren hit. Han undersøker deg, og alt skal gå bra.»

Andrine leste i søsterens øyne at det var tomme ord. Stina var minst like redd som henne.

«Jeg klarer ikke å slappe av. Kroppen min er som en spent bue. Jeg vet at jeg har mistet alt, Stina. Jeg vil ikke mer … hva har jeg igjen nå?»

Stina satte seg ned ved siden av henne. Tok den ene hånden hennes i sine. «Du har mye igjen, kjære deg. Du har barnet og Marna. Du har noe å leve for. Mye å leve for,» rettet hun seg selv. «Du kan ikke miste håpet nå, selv om du har … Ja, du vet.»

«Selv om Isak er død.» Igjen snek sannheten seg på henne og det knytte seg i magen. Halsen tyknet og tårene rant. «Jeg får aldri se ham igjen. Aldri. Jeg orker ikke tenke på det. Han er borte, Stina. Aldri skal jeg høre stemmen hans igjen – aldri se inn i de gode, blå øynene … Å, det er så vondt. Så grusomt.»

En ny smerteri knytte til i magen og hun dro bena oppunder seg, ble liggende sammenkrøpet, som om hun selv var et lite ufødt barn i mors mage. De små krampene i magen gjorde bare mer og mer vondt.

Emilie kom inn og så forskrekket på Andrine. «Hva står på?» spurte hun redd.

«Send bud på doktoren med en gang,» kommanderte Stina. Brydde seg ikke om at Emilie var mer som en venninne for Andrine, men Andrine orket ikke si noe. Hun konsentrerte seg om å stå over smertene i magen og hjertet.

Emilie forsvant, mens Stina dyttet puten godt inn bak Andrines nakke. Bredde dynen godt om kroppen hennes, som om hun var et barn.

«Jeg skal ta vare på deg, søster. Min far har ødelagt livene våre. Men nå er han ferdig og vi vil få vår hevn.»

«Hevn,» sa Andrine sakte. «Hva hjelper det med hevn? Jeg får aldri Isak tilbake. Om jeg hadde hylt og skreket, bedt til Gud, ville han aldri kommet tilbake. Jeg savner ham så jeg vil dø selv, for da kan jeg få møte ham igjen. Da blir vi sammen for alltid.» Hun slo nevene på dynen. «Jeg hater dette livet! Jeg vil ikke mer!»

«Men, kjære deg. Du har et barn i magen din. Dessuten har du Marna.»

Andrine gløttet på søsteren gjennom tårene. «Jeg tror du tenkte slik som meg, Stina. Jeg vet du gjorde det,» rettet hun seg selv. «Du ønsket heller ikke å leve, gjorde du? Du var knust av sorg og alt var mørkt og svart.»

Stina nikket sakte. «Ja, slik var det, Andrine. Og derfor forsøker jeg å oppmuntre deg, for du må ikke komme dit jeg var. Da mister du barnet ditt, og det vil du vel ikke? Du vil vel at Isak skal ha hatt rett i synene han fikk den dagen? Han var fornøyd, for han hadde sett henne. Det eneste kjødelige barnet sitt. En datter som var bare hans.»

Andrine forsøkte å holde tårene tilbake, for hun visste at Stina hadde rett. Hun måtte forsøke å ta seg sammen for barnets skyld. For Isaks skyld. Ja, for resten av livet … for Marina ville bli den eneste hun hadde igjen etter ham. Isak hadde sett at hun ble lik ham. Hun ville få langt lyst hår og like tindrende blå øyne. Hun ville få en stemme som lød som klokkeklang. Hun kunne ikke miste henne! Hun måtte ikke gi opp.

«Hvordan går det nå? Er det like vondt?» Stina satte seg nærmere sengen og så innstendig på henne.

«Ja, men jeg forsøker å ta meg sammen. Jeg vet hun er alt jeg har igjen etter ham.»

«Det er riktig av deg å tenke slik, Andrine. Isak var alt for deg. Hver dag vil du se noe av ham i henne – om det er riktig at det blir en pike.»

«Isak ønsket seg også en sønn,» sa Andrine og igjen ble halsen tykk. Det var så vidt hun orket å snakke.

«Du får i hvert fall et barn etter ham. Ikke glem det,» sa Stina alvorlig.

«Jeg skal forsøke å ta meg sammen.» Andrine kjente på de murrende smertene i magen, som var stram og hard.

Da Stina gikk bort til vinduet litt senere ropte hun at doktoren var på vei. «Han kommer løpende over tunet nå!»

Andrine knep øynene sammen av smerte.

«Det er på tide, for jeg tror barnet kommer nå. Jeg blør!»