Joseph Knox

Sirenene

Oversatt av Stian Omland

Joseph Knox

Sirenene

Oversatt av Stian Omland

Til Johanna

«The past is now part of my future, the present is well out of hand.»

Joy Division, «Heart and Soul»

Etterpå ble jeg satt på nattskiftet igjen. De kom aldri mer til å stole på meg i dagslys. Jobben besto i å rykke ut på nødtelefoner klokka fire om natta, å gå opp og ned døde rulletrapper og prøve å unngå å tenke. En gang i tida var jeg god til det. Noen måneder senere var det nesten ikke til å tro da jeg igjen så pusten min i lufta. Så november komme innom på nytt.

«Drittvær,» sa Sutty, og nektet å forlate bilen. Noen ganger var det hagl og noen ganger var det sludd. I natt var det en vegg av regn som sugde opp lyset og skylte gatene rene. Det trengte de. Makkeren min rakte meg avisa, og jeg steg ut av bilen mens jeg holdt den over hodet som en paraply.

Vi hadde rykket ut etter en telefon fra sjefen for en veldedig bruktbutikk. Jeg så munnen hans kverne og gå. Han ville at vi skulle få unna noen hjemløse som hadde søkt ly i porten utafor inngangen. Jeg skjønte ikke helt hvor han ville, men jeg fulgte egentlig ikke spesielt godt med, heller. Nesehårene hans var kullsvarte og sammenfiltret, som begynnelsen på Hitlers bart. Jeg så på mannen og kvinnen som sov i porten, sa til ham at han kastet bort politiets tid, og gikk tilbake til bilen i regnet.

Jeg satte meg inn og rakte den våte avisa til Sutty, som straff for at han ikke hadde blitt med. Han sendte meg et blikk før han rettet oppmerksomheten mot en dryppende, brettet side.

«Så du dette?» sa han, holdt fram avisa og målte reaksjonen min. «Ikke akkurat noen ålreit måte å dø på, hva?»

Bildet var utydelig etter regnet, teksten også, men jeg kjente igjen jenta. Hun hadde vært i en gruppe, én av tre jeg hadde kjent en kort stund året før. Ingressen fortalte at hun var 23 år gammel da hun døde. 22 da jeg kjente henne. Jeg så ut av vinduet, på november, som kom innom igjen. Hun var den siste. Makkeren min bøyde seg fram og rensket halsen med en tørr, harkende hoste.

«Ærlig talt,» sa han. «Hva var det egentlig som skjedde der?»

Jeg så rolig på ham. «Spør ikke meg.»

Jeg visste bare hvor det hadde begynt, et år tidligere. De tre feilene mine og alle grunnene til at jeg ikke hadde kunnet si nei. Jeg hadde ikke noen god forklaring på jentene, kvinnene, som for en kort stund hadde kommet inn i livet mitt. Forandret det en liten stund. Han ville ikke skjønt latteren deres, indignasjonene, hemmelighetene. Resten av natta gled øynene mine mot folk på gata, jentene, kvinnene, og det var som om jeg så livene de ikke kom til å leve.

Jeg kom hjem utpå morgenkvisten, skjenket meg en drink og satte meg. Jeg zappet rundt på radioen til jeg ikke kunne utsette det lenger. Jeg leste avisa på nytt og tillot meg å tenke ordentlig på det for første gang på flere måneder.

«Du dreper meg,» hadde hun sagt.

Hva var det egentlig som skjedde der?

DEL I

Unknown Pleasures

1

Jeg husker at det unge paret krysset veien for å komme utenom meg, og jeg hørte klirringen av mynter i en lomme.

En gate man ser hver dag kan virke ukjent når man ligger rett ut på magen, og det tok meg et øyeblikk å skjønne hvor jeg var. Det var frost på fortauet. Tåka hang lavt og gjorde lufta uklar, og ingenting kunne passere gjennom den uten å bli forvandlet på en eller annen måte. Den gjorde hele byen uskarp, tok glansen fra enda en fredagskveld.

Den venstre armen min var blitt nummen, og jeg rullet meg bort fra den for å se hva klokka var. Glasset var knust. Forutsatt at den hadde stoppet da jeg gikk i bakken, forutsatt at det bare var noen minutter siden, hadde jeg fremdeles over en time på meg. Jeg kunne få på meg noen tørre klær og være i baren mer enn tidsnok til å få med meg overleveringen. Jeg famlet meg opp langs veggen og kom meg på beina. Jeg hadde vondt i ansiktet, og det var som om hjernen hadde løsnet, som om den skramlet rundt i skallen og visket ut pinkoder og navn på barndomsvenner.

Jeg så det unge paret forsvinne i tåka. Til tross for sosiale medier, overvåkingskameraer og myndighetene lever vi fortsatt i en verden hvor man kan forsvinne hvis man vil. Eller selv hvis man ikke vil. Det var omtrent en måned siden saken ble kjent.

En måned siden jeg forsvant.

Jeg tok meg til bakhodet, der noen hadde slått meg, hardt. Jeg hadde fortsatt lommeboka i lomma, så jeg var ikke blitt ranet. Det var en advarsel. Ingen andre var å se, men jeg kjente blikk overalt på kroppen.

Gata gynget, og jeg holdt meg fast i en lyktestolpe for å stabilisere den. Da jeg begynte å gå, gikk jeg lange strekk med lukkede øyne, uten engang å tenke på at jeg kunne støte på noe.

Jeg kom rundt et hjørne og så at jeg var i Back Piccadilly, kjente med en gang igjen branntrappene på utsiden av de utslitte, røde mursteinsbygningene. Bygningene på begge sider danner et trangt smug som skaper en klaustrofobisk vei gjennom kvartalet. Kveldsregnet hadde fanget måneskinnet, og det var nostalgi mer enn noe annet som fikk meg til å begynne å gå. I den andre enden lå en nattåpen kaffebar, og i et annet liv hadde jeg vært der en del. Jeg sluttet å gå dit for flere år siden, og byen hadde forandret seg så mye at jeg neppe kom til å få se noen av de gamle ansiktene.

Jeg var noen skritt inn i smuget da jeg hørte en bil starte bak meg. En motor våknet med et knurr, strammet musklene før den gled over i jevn buldring. Lys strømmet inn i den trange gata, og en skjev silhuett vokste ut av føttene mine.

Tynnere enn jeg husket den.

Jeg så meg over skulderen, inn i blendende fjernlys. Bilen gikk på tomgang ved åpningen til smuget. Her er det ingenting å se. Jeg snudde meg og fortsatte videre. Jeg var halvveis gjennom da lysene rørte seg. Da de begynte å følge etter meg.

Motoren ruste, og bilen kom nærmere. Det lød som den bare var en knapp meter bak meg, og da skjønte jeg at jeg aldri hadde forsvunnet helt. Jeg kjente fjernlyset svi i ryggen. Jeg hadde ikke lenger lyst til å snu meg og stirre forbi lyktene på føreren. Jeg var redd for hvem det kunne være.

Jeg presset meg inn i en inngangsalkove så bilen kunne kjøre forbi. Jeg ble stående i noen sekunder. Jeg myste mot lyset og så en BMW, skinnende svart lakk og krom. Jeg kjente natta i lungene. Blodet som sang i årene. Et vindu gled ned, men jeg kunne ikke se inn.

«Konstabel Waits?» sa mannen.

«Hvem er det som spør?»

Jeg hørte kvinnelatter fra passasjersetet.

«Vi spør ikke, kjekken. Sett deg inn.»

2

Regnet som trommet på frontruta skar grimaser til meg. Blodårene føltes tynnslitte og svake, og jeg satt i baksetet og prøvde, mest for moro skyld, å knytte neven. Jeg tenkte på speeden jeg hadde i jakkelomma.

«Så da stemmer det de påstår?» sa bilføreren. Han så ut til å være i slutten av førtiårene. Han var bredskuldret og beveget seg som en mellomvektbokser hver gang han vred på rattet. Han hadde en skreddersydd dressjakke, koksgrå, som nesten matchet håret på hodet hans. Når han kikket i sladrespeilet, gjorde han det likegyldig, han så rett gjennom meg som om jeg ikke var der. Kvinnen var mellomblond med en effektiv hestehale.

Jeg sa ingenting.

I baksetet kjente jeg hvor kalde de gjennomvåte klærne mine var og jeg bet tennene sammen for ikke å skjelve. En politiskanner var det eneste i bilen som ikke kom rett fra forretningen. Lyden fra den var skrudd nesten av. Jeg kjente lukta av en elegant vaniljeparfyme, men kjente ikke igjen merket. Den passet i hvert fall ikke til noen av de to i forsetet. Den luktet penger, ungdom.

Vi kjørte ettertrykkelig bort fra der jeg hadde vært. Ut av nattelivet, det skarpe lyset. Forbi tomme butikker og utdøende firmaer. Enorme, tomme bygninger. En hovedgate på dødsleiet.

«Hva er det han vil?» sa jeg.

Mannen møtte blikket mitt i speilet. «Spurte ikke.»

Vi svingte inn i Deansgate.

Deansgate er over halvannen kilometer lang, og strekker seg gjennom hele byen. Underveis byr den på alt, fra restauranter hvor du må ha invitasjon, til suppekjøkken for de aller nederste, med alt man kan forestille seg imellom.

«Vel, hvor er han?»

«Beetham Tower.»

Jeg bannet visst.

«Et sted du har vært før, hva?» sa kvinnen.

Beetham Tower er den høyeste bygningen utafor hovedstaden og hadde vært en av flere skyskrapere som skulle bygges i byen. Tanken var å utvide stadig lenger oppover, med hver bygning noen få meter høyere enn den forrige, som en enorm graf av matt metall som viste endeløs vekst. Eiendomsutviklere hadde funnet ut at de kunne tjene millioner på å leie ut små, overprisede rom til enslige menn og kvinner, det eneste vi kunne brukes til. Men de hadde siktet for høyt. Da økonomien raste sammen rundt dem, tapte eierne, investorene og entreprenørene alt. Selvmordstallene blant menn økte litt og alle andre bare fortsatte som før.

Nå blir de fleste av disse forfalne bygningene plyndret og gjort om til skrap. De andre bare råtner på rot og samler regnvann i åpne kjellere. Står og ruster som åpne sår i bakken. I løpet av de tre årene det tok å bygge det, virket det som selv Beetham Tower ikke skulle bli ferdig. Men bygget ble det, tross alt, og reiste seg som en langfinger til hele byen.

Vi svingte av Deansgate og stanset under halvtaket foran hovedinngangen til tårnet. En glisende parkeringshjelper kledd som Sinatra bøyde seg ned til vinduet. Han kjente igjen bilføreren med en gang, sluttet å smile og vinket oss inn, ned i parkeringskjelleren.

3

Et Hilton-hotell, leiligheter og, helt på toppen, spesialbygde takleiligheter deler på Beetham Tower.

Selv om selve bygget er strømlinjeformet, er de fire etasjene som utgjør sokkelen mye bredere. Det må de være, ettersom de inneholder en ballsal, et svømmebasseng og de smilende sønnene og døtrene til de øverste to prosentene. Veggene i lobbyen og lobbybaren består nesten utelukkende av speilglass. Alt er bygget sånn at hvis noen ved et uhell skulle se ut, ville de bare få øye på sitt eget speilbilde.

Jeg hadde vært her før.

Året før, da en ung kvinne hadde styrtet i døden etter å ha krasjet gjennom et vindu i tjuende etasje. Dasa Ruzicka var en mindreårig sexarbeider fra Tsjekkia. Hun var blitt smuglet gjennom Europa som fjortenåring, etter at faren hadde solgt henne til en lokal mellommann. Det var lett å ta jenter fra slike steder, for de forsvant så ofte uansett. De gikk i ett med alle de andre, forventede forsvinningene. Men det var en annen, mer grunnleggende grunn til at hun var blitt tatt.

Dasa hadde vært vakker, og ikke på den utmagrede måten som ser ut til å gjelde for tida. Hun fylte ordet med mening igjen. Til tross for all bedrøvelsen livet utsatte den rene huden hennes for, hadde den vært spesielt egnet for sexarbeid, fordi hun på en eller annen måte bare fortsatte å virke ren. I jobben min var det en stadig tilbakevendende kilde til frustrasjon at jenter, kvinner, var noe man knullet og slo løs på. Slengte ut gjennom vinduer. Hva sa det egentlig om oss nå, at yndig var det verste man kunne være?

Jeg var sikker på at Dasa umulig kunne ha sendt seg selv gjennom vinduet med en slik kraft. Men hotellrommet hun hadde falt ut av, hadde vært tomt. Jeg holdt igjen gjester og ansatte i timevis, avhørte alle som hadde et nøkkelkort som kunne gitt dem adgang til etasjen. Da nok penger hadde klaget, ble en førstebetjent sendt for å avløse meg. Jeg tok ham med inn på et tom rom i tjuende etasje og prøvde å forklare situasjonen.

Da han fortsatt ikke ville høre, rygget jeg mot døra med blikket festet på vinduet. Han skjønte hva jeg skulle til å gjøre og ropte at jeg ikke skulle. Jeg løp mot vinduet, mer enn noe annet for å se uttrykket i ansiktet hans, men han klarte å stille seg i veien før jeg traff glasset.

Episoden var den andre av tre feil som etter hvert skulle resultere i førstesidestoff. I min totale vanære. I at jeg tok den eneste jobben jeg kunne få.

Dasas død ble stående som selvmord.

Jeg hadde ikke vært i Beetham Tower siden.

4

«Politibetjent Conway,» sa kvinnen og rakte fram hånda for å hilse.

Kollegaen hennes snakket med resepsjonisten mens vi ventet i lobbyen. Til å være fra Spesialtjenesten – sikkerhetspolitiet – syntes jeg han var litt vel kameratslig. Et latterbrøl lød fra en gruppe smokingkledde menn som kom inn gjennom en enorm svingdør. De danset under en lysekrone på størrelse med en familiebil. Jeg sto og ønsket at den skulle falle i hodet på dem da jeg så på betjent Conway.

«Hva har han imot deg?» spurte hun og nikket mot makkeren sin. Mannen snudde seg bort fra skranken og kom tilbake mot oss, og hun rettet seg opp som om hun ikke hadde ofret meg en tanke.

Heisen gikk i det uendelige opp mot takleilighetene, en del av tårnet jeg aldri hadde vært i før. Mannen brukte et nøkkelkort som ga adgang til disse øvre sjikt. En heisversjon av «My Heart Will Go On» spilte ferdig, fadet ut, før den fadet inn igjen fra begynnelsen. Som alt annet i bygningen var heisen dekket av speil og blankt stål.

Jeg så på skoene mine.

Vi stanset i 46. etasje, og døra gikk opp med et tilgjort vusj. Før heisens mekaniske lærerinnestemme fikk snakket ferdig hadde mannen grepet meg bestemt i armen.

Vi gikk bort en lang, smakfullt minimalistisk korridor, og betjent Conway ble stående igjen. Vi passerte to leiligheter, de eneste andre i etasjen, før vi kom til en svart dør. Mannen brukte kortet til å åpne den og viste meg inn i hallen i en stor, anonym bolig.

Pressen hadde skrevet mye om disse takleilighetene. Her var det bare de superrike som gjaldt. Selve leiligheten var ikke helt verdt det, men det var ikke det man betalte for. Man betalte for å være hundre og femti meter oppe i lufta. En unik anledning til å se ned på millioner av mennesker, eller, hvis man var høy nok på pæra, la dem se opp til deg.

Rommet var mørkt, indirekte opplyst av neonbyen der nede. Veggene i hallen var av enorme glassruter og utsikten var nesten et komplett panorama.

«Sett deg,» sa mannen i gråsvart. Jeg ble stående. «Greit. Han kommer om et øyeblikk.» Og så snudde han på hælen og gikk mot døra. Han åpnet den akkurat nok til at et menneske kunne smette ut, og han passet på at den lukket seg stille bak ham.

Diskré.

Så snart som den ble lukket, skyndte jeg meg etter ham og la øyet mot kikkhullet. Korridoren var helt forlatt, og jeg lurte på om han kunne ha beveget seg så fort. Et øyeblikk tenkte jeg at han kanskje hadde huket seg ned og ut av syne, men det var for latterlig.

«Vi er alene, Waits, hvis det er det du lurer på.» Jeg snudde meg mot stemmen. Jeg så den mørke silhuetten av en mann mot lysskinnet fra byen utafor.

«Hvordan fikk du blåveisen?» spurte han med et umiskjennelig drag av Oxford og Cambridge.

Jeg tok meg til ansiktet. «Jeg var vel på rett sted til rett tid.»

«Jeg trodde kanskje Kernick hadde hatt noe å utsette på deg …»

«Han virket skuffet over at noen kom ham i forkjøpet.»

«Jeg fikk også det inntrykket.» Mannen kom inn i det svake lyset og smilte. «Jeg bør vel presentere meg. David Rossiter, parlamentsmedlem.»

Jeg gikk bort til ham. Han var høy og ga et myndig inntrykk. Midt i førtiårene, i skreddersydd dress, og han utstrålte varme på den måten flinke politikere gjør. Han hadde det faste håndtrykket til en mann som lever av å møte mennesker, og holdt hånda mi i begge sine. Huden var varm, men gifteringen var kald.

«Vær så god og sitt,» sa han. Jeg satte meg, og etter en kort pause gjorde han det samme. «Interessant.»

«Hva da, Mr. Rossiter?»

«Jeg pekte på plassen til venstre for meg, og du valgte den til høyre – og kall meg David.» Jeg smilte og kjente en svak verking bak begge øynene. «Du lurer sikkert på hvorfor jeg ba deg om å komme hit, Aidan.»

«Waits,» sa jeg. «Jeg antar at det ikke var for hyggens skyld.»

«Greit. Waits, følger du med på politikk?»

«Bare når jeg ikke kan unngå det.»

Han smilte på nytt. Når han smilte, så han rett på meg og forsikret meg hver gang at jeg hadde sagt noe han syntes var morsomt. På avisforsider hadde jeg sett ham møte krigsforbrytere med det samme uttrykket.

«Jeg ville ikke ta det for gitt at du vet hvem jeg er.»

«Du er parlamentsmedlem David Rossiter.»

«Og hva vet du om karrieren min?» sa han og kjælte med det nest siste ordet.

«Bare det som står i avisene.»

«Du vet vel bedre enn de fleste at man ikke skal tro det som står i avisene. Konstabel Aidan Waits, korrupt politimann …»

Jeg ignorerte ham. «Faren din satt også i parlamentet og gjorde en grei jobb. Men du var mer idealistisk anlagt, og da broren din begynte i toppolitikken, fusket du fremdeles som skrankeadvokat. Du var ung da du giftet deg, og det fungerte. Men det bør vel kunne fungere med en vodkaarving.»

Smilet på nytt.

«Du begynte i politikken på et litt merkelig tidspunkt. Toryene hadde vært i opposisjon i fire år, og det varte i fire til etter at du ble med. Men du ga likevel troverdighet til den gamle garde. Du var ikke spesielt trofast mot partiet, gikk inn for homofilt ekteskap og kvinners rettigheter. Innvandring, til og med. Akkurat vill nok til å bli utnevnt til regjeringen. Det kom ikke som noen overraskelse da du ble justisminister, i og med at du hadde bakgrunn fra jussen. Og det skader vel ikke at du er en brukbart utseende familiefar med to pene døtre.»

«Du burde skrive biografien min,» sa han, og det siste ordet ble hengende litt i lufta da han så at jeg skalv på hendene. Han reiste seg uten å nøle og skjenket to store glass konjakk fra en liten bar i hjørnet av rommet.

«Takk,» sa jeg da han ga meg det ene.

«Og hvor hører du til, politisk sett?» spurte han og satte seg igjen.

«Jeg sitter mest på gjerdet.»

«Er du hjemmesitter?»

«Politikk virker bare for vagt til å løse de problemene jeg treffer på.»

Han tok en slurk, skyllet væsken rundt i munnen et øyeblikk, og svelget. «Du redder heller verden én person av gangen?» Jeg nikket. «Det er nok noe i det.» Han skiftet stilling. «Ja vel, hva hvis jeg fortalte deg om én person? Én person som har et desperat behov for å reddes?»

«Da ville jeg svart at det finnes folk som gjør sånt bedre enn meg.»

«Og jeg har allerede sagt at jeg ikke tror på det som står i avisene.»

Jeg tok en slurk. «Jeg ville gjort så godt jeg kunne, men det er ikke noe den gamle grådressen borti gangen ikke kunne klart. Sannsynligvis bedre.»

Han så ut til å like svaret.

«Waits, saken er faktisk den at du er den eneste som kan hjelpe meg. Sier navnet Zain Carver deg noe?»

Jeg svarte ikke.

«I morges,» fortsatte han, «snakket jeg med din overordnede. Suveren kar som heter Parrs.»

«Hvorfor har ikke jeg hørt noe om det før nå?»

«Du har holdt deg utafor allfarvei. Etterforsker Kernick måtte bruke noen timer på å finne deg.»

«Ja, det var jo fint at han ordnet det så diskré. Den BMW-en stakk seg ikke ut i det hele tatt.»

«Beklager det. Spesialtjenesten er for vant til å gå i ett med mer velhavende strøk.»

«Mens jeg gikk i ett med de mer tvilsomme.»

«Det er derfor du er her …»

«Jeg kan ikke snakke med deg om Carver før jeg har snakket med overbetjent Parrs.»

Rossiter betraktet meg et øyeblikk, og så tok han en mobil opp av jakkelomma og rakte den mot meg.

«Jeg vil helst at du taster nummeret,» sa jeg.

Han smilte, bladde gjennom adresseboka og ventet på et svar. Som vanlig tok Parrs den med en gang.

«Jeg har Waits her nå,» sa Rossiter i mobilen. «Ser helt riktig ut. Veldig ekte. Tok til og med imot en drink i arbeidstiden. Men han nekter å snakke med meg før han har snakket med deg.» Han rakte meg mobilen, og jeg tok imot.

«Sir.»

«Waits,» sa overbetjent Parrs. Den skotske dialekten lød som en dyp knurring. «Du skal være på ditt mest imøtekommende overfor ministeren. Vi snakkes i morgen.» Kontakten ble brutt, og jeg leverte mobilen tilbake til Rossiter.

«Zain Carver,» sa han.

«Narkohandler.»

«Og hva slags tilknytning har han til deg?»

«En svak en, hvis jeg har flaks.»

«Jobben din er å komme innpå ham?»

«Jeg får følelsen av at jobben min holder på å forandre seg.» Han svarte ikke. «Hvis Carver lykkes, er grunnen at han er et unntak. En forretningsmann omgitt av bøller. Jobben min er å se om det kan utnyttes.»

«Hvordan da?»

«På tre måter, egentlig. Under den rette typen press vil han kanskje tyste på andre i bransjen. Han er ikke den største eller den smarteste, men han kan kanskje velte en som er det. Eller så kan han fortelle oss hvilke politifolk han har på lønningslista. Men den mest interessante muligheten er at han bare er et skalkeskjul.»

«Et skalkeskjul for hva da?»

«Han kan ha ti–tolv folk over seg som vi aldri har hørt om.»

«Jeg lurer på en ting: Hva har du igjen for alt dette? Navnet ditt er jo trukket ned i søla …»

«Navnet mitt var ikke noe særlig fra før, heller. Hva gjør jeg her, Mr. Rossiter?»

Han tok en ny slurk. Jeg hørte tennene hans kollidere med glasset. «Hva vet du om datteren min? Den yngste, Isabelle.»

«Pen jente, ganske ung. Atten, nitten?»

«Hun er sytten,» sa han. «Og hun har rotet seg borti denne Carver-typen.»

«Da er hun umyndig. Send en patruljebil for å hente henne.»

«Det var det overbetjent Parrs foreslo. Jeg er redd vi må gå litt mer følsomt fram.» Jeg så feite regndråper treffe glassrutene rundt oss. I noen sekunder kunne jeg skille dem fra hverandre, før de ble større, raskere, til hele rommet var omkranset av et utydelig slør. Jeg ventet. «En så leselysten kar som deg husker kanskje sist Isabelle var på nyhetene.»

«Hun kollapset,» sa jeg. «Av utmattelse.»

Han rørte seg ikke.

«Selvmordsforsøk?»

Han nikket. «Isabelle lider av depresjon. Det er en del av arven fra morssiden. Hun har gjort flere forsøk, men ingen så grundige som det siste. Det var for mye blod, for mye oppstyr til at vi kunne holde avisene unna. Så vi ga dem utmattelse.» Han stirret ut et sted til høyre for meg og gjennomlevde alt sammen på nytt. «Jeg tok selv kontakt med redaktørene og tryglet.»

«Skjønner,» sa jeg.

«Gjør du det?» svarte han, før han mildnet det til et annet spørsmål. «Vet du hva som er det eneste som er verre enn at datteren din stikker seg selv i halsen?» Jeg ristet på hodet. «At hun våkner igjen, kommer hjem og hater deg for at du reddet livet hennes.» Han tømte glasset. «Hun snakket til meg, Waits. Hun sa at hun forsto lidelsen sin, forsto at det ville komme mørke dager. Og sa veldig rolig at dette ikke var en av dem. Hun tenkte klart og kunne ikke tilgi meg at jeg hadde ringt etter sykebilen.»

«Det skal et skikkelig fall til for at datteren til et parlamentsmedlem skal havne hos en sånn som Zain Carver.»

«Et skikkelig fall har det vært,» sa han. «Hun havnet borti dem via en venn, tror jeg. Så vidt jeg vet har hun bodd der, i Fairview, i en måned.»

«En måned?» Han sa ikke noe. Fairview var navnet på huset til Zain Carver. En stor, viktoriansk bygning, sør for byen, i et område med mange studenter. Stedet var beryktet for festene som ble holdt der, med alt og alle fra lekkerbiskener fra universitetet til lokale kjendiser. «Jeg vet ikke hva Parrs har sagt, men ordrene mine har vært å holde meg i utkanten. Jeg har sett levering av kontanter, har drukket med langere på gatenivå …»

«Og du gjør en utmerket jobb,» sa han. «Fra i dag av har du nye ordrer. Du skal vasse uti. Få skitt under neglene. Ta kontakt med hovedpersonene.»

«Og datteren din?»

«Jeg kan ikke risikere at hun blir hentet hjem av politiet.»

«Ikke for å være ufin, sir, men avisene hørte på deg én gang, så de kommer til å høre neste gang også. Og hva gjør vel egentlig en skandale hvis du kan få henne hjem igjen?»

«Skandale?» sa han. «Jeg hadde gitt fra meg jobben på et øyeblikk hvis det hadde fått henne hjem.» Jeg trodde ham, men burde skjønt at noe skurret. Han snakket om Isabelle som om hun allerede var død. Han tok seg sammen. «Jeg kan ikke være den som får henne til å skade seg selv én gang til. Skjønner du?» Jeg ville kanskje gjort det hvis jeg hadde sett ansiktet hans tydeligere, men vi satt i mørke.

Jeg trakk på skuldrene.

«Du er en ung mann. Bare vent. Du kommer til å ville gjøre hva som helst for barna dine.»

«Hva vil du at jeg skal gjøre for ditt?»

Han stanset, som om han ikke helt hadde tenkt gjennom det ennå. «Kan du komme deg tett innpå henne? Kan du se etter at hun har det bra?»

«Jeg kunne til og med spørre henne hvordan det går.»

«Jeg vil helst ikke at du tar direkte kontakt.»

«Du gjør det ikke akkurat lett, Mr. Rossiter.»

«Jeg vil ikke ha noe av at datteren min blir hentet hjem mot sin vilje. Og så absolutt ikke av politiet.»

«Det ville hun ikke visst noe om,» sa jeg. «Selv Spesialtjenesten borti gangen sliter med å skjønne det.» Han svarte ikke. «Du, dette er brutale typer.»

«Hva tror du hun blir utsatt for der? Sex?» Ordet kostet ham mye.

«Jeg vet ikke, men jeg tror egentlig ikke det. Carver ser seg selv som en gentleman. En forretningsmann.»

«Det må da være bra?»

«Kommer an på hva slags forretningsmenn du har hatt med å gjøre. Jeg ville nok sagt at det gjør ham farlig. Det finnes andre måter å utnytte en jente på, spesielt en jente som har et kjent navn. Det finnes andre langere i byen som ville gitt henne dårlig behandling. Da hadde hun vært hjemme allerede, i terapi, uansett hvor mye hun hadde hatet deg.»

Han anstrengte seg for å overse stikket. «Men Zain Carver?»

«Han er annerledes. Det er mer sannsynlig at han vet hvem hun er. Mer sannsynlig at han kan sjarmere henne. Han selger åtte og …»

«Åtte?»

«Heroin,» sa jeg. «H er den åttende bokstaven i alfabetet. Det er et brukbart produktnavn, men framfor alt lyder det mer uskyldig på et gatehjørne eller i en nattklubb.»

«Helt utelukket. Isabelle har hatt problemer, men hun ville aldri brukt …»

«Ingen av dem ville det, før de gjør det. Uansett er det en universitetsby. De siste årene har Carver gjort det bra med festdop. Vet han at hun er datteren din?»

«Det er mulig.» Han svelget. «Selv om hun vanligvis skammer seg over det.»

«Selv om han gjør det, er han på veldig tynn is, for han kan ikke vite om du bare får henne hentet hjem igjen.»

«Hm,» sa han og fiklet litt med gifteringen.

«Har hun rømt hjemmefra før?»

«Bare til femstjerners hoteller med kredittkortet mitt.»

«Og har du et bilde av henne innen rekkevidde?»

Rossiter stakk hånda i brystlomma. Han tok fram et foto og rakte det til meg med den andre hånda krummet rundt det, som om han beskyttet en åpen flamme. Isabelle var en blek, pen jente med mellomblondt hår og intelligente blå øyne. På bildet stirret hun over kameraet. På den som holdt det, regnet jeg med.

«Du,» sa han og bøyde seg fram. «Jeg beklager den spøken i sted, om at du drakk med langerne. Du er helt sikkert under et enormt press.»

Vi ble sittende tause en liten stund.

«Trenger du noe mer fra meg?» spurte han.

«Navnet på vennen som presenterte henne for Carver?»

«Jeg har dessverre aldri møtt henne.»

«Henne?»

«Ham, vedkommende, samme det.»

«Kanskje kona di …»

«Alexa er ikke frisk. Hun skal ikke plages med dette.»

«Nei vel. Og hvorfor er du så interessert nå?» Han hevet et øyebryn. «Hvis Isabelle har vært borte i en måned?»

«Observant av deg,» sa han og bet tennene sammen. «Du kan like godt få vite det. Jeg utkjemper en krig på to fronter, Waits. Alexa lider også av depresjon. Vi har hatt det … anstrengt en stund. Jeg er redd Isabelle havnet litt på sidelinjen.»

«Hvordan kan jeg kontakte deg?»

Han rakte meg et visittkort med preget tekst. Jeg lot fingrene gli over de forhøyde bokstavene.

«På det nummeret får du tak i meg når som helst, dag og natt.»

«Ja vel, takk for drinken. Jeg tar kontakt.»

Da jeg gikk, satt han sammensunket i sofaen. Han virket utslitt og ribbet.