Debbie Macomber

Valgets kval

Oversatt av Ann-Magritt Sævold

Prolog

Det var egentlig synd. Nei, ikke synd … heller en skuffelse, tenkte Beth Prudhomme mens hun satt i bilen og ventet på grønt lys. Hun kastet et blikk ut vinduet, på mannen som venninnen hadde ordnet som date for henne. Sam Carney hadde stoppet bilen sin i kjørefeltet ved siden av det hun selv befant seg i, og satt også og ventet på grønt lys. Hun sukket oppgitt, hadde visst fra første stund at det ikke ville komme noe ut av denne kvelden.

Det hadde vært idiotisk av henne å ha noe håp til denne blind date-en. Et eneste blikk på Sam og hun hadde straks visst at han ikke var mannen for henne. Hun prøvde å forestille seg hva foreldrene ville sagt om de hadde møtt ham, og tanken fikk henne til å smile. Moren ville antagelig fått et hysterisk anfall. Hun ville uten tvil stemplet ham som ukultivert, vulgær og en kilde til elendighet. Og alt sammen bare fordi han hadde langt hår og skjegg. Og tatoveringene hans ville sannsynligvis fått henne til å besvime. Men så hadde hun jo også enorme forventninger til Beths fremtidige ektemann.

Det hadde ikke tatt lange tiden før hun skjønte at reaksjonen hennes var gjensidig. Det skjedde allerede da de ble presentert for hverandre. Hun hadde sett det straks, i øynene hans, før han klarte å skjule det. Han oppfattet henne sannsynligvis som prippen og snerpet, hvilket hun da også var, takket være moren. Hun hadde en sterk mistanke om at han ikke var videre begeistret for denne påtvungne middagen, han heller, og lurte på hva som hadde fått ham til å gå med på den. Hun hadde skuffet ham stort, det visste hun. Og egentlig likte hun ham. De hadde ikke snakket noe særlig sammen, men hun hadde straks likt den naturlige og uformelle væremåten hans. Den var så helt annerledes enn hennes eget superstrukturerte liv. Det hadde vært vanskelig å tyde ham, annet enn det hun hadde sett i øynene hans da de ble presentert for hverandre. Hun hadde lurt på hva han tenkte, men han hadde røpet fint lite av tankene sine, annet enn at han ønsket at kvelden skulle ta slutt fort. Akkurat det forsto Beth godt.

Han var for øvrig en flott kar, det måtte hun innrømme. Litt uslipt i kantene, men det hadde hun jo visst på forhånd. Nichole hadde forberedt henne på det. Det lange håret var festet i en hestehale, og han hadde vennlige øyne, mørke, på farge omtrent som varm kakao. Han var høy, bortimot en nitti. Selv var hun ganske liten av vekst, så han var mye høyere enn henne, og sannsynligvis minst tretti kilo tyngre, kanskje enda mer. Venninnens beskrivelse av ham hadde gjort henne skeptisk, men tante Sunshine hadde overtalt henne til å ta sjansen og møte ham.

«Hvorfor ikke? Hva har du å tape?»

Sant nok, hun hadde ikke hatt noe å tape, men hun kjente ennå skuffelsen. Den satt i kroppen fremdeles.

Sam satt oppe i det høye førerhuset i pickupen sin. Han hadde antagelig merket blikket hennes på seg, for han snudde plutselig på hodet og så ned på henne, mens de ventet på at lyset skulle skifte. Herregud, tenkte hun, bilen hans var så høy at hun ville trengt en stige for å komme seg opp i passasjersetet.

Lyset skiftet omsider til grønt, og Beth smilte fort til ham, før hun trykket ned gasspedalen, kjørte ut i gatekrysset og gjorde seg klar til å svinge av. I det samme kom en bil kjørende rett mot henne i stor fart, på rødt.

Brøkdelen av et sekund møtte hun blikket til den unge piken som kjørte den andre bilen. Hun satt med mobilen sin i hånden, og ansiktet hennes uttrykte en blanding av overraskelse og sjokk. Så var det som om alt skjedde i sakte kino. Piken åpnet munnen og skrek. Hun klemte begge hendene hardt om rattet og presset bremsepedalen i bunn, men for sent.

Altfor sent til å unngå kollisjonen.

Beth stålsatte seg for sammenstøtet, men ingenting kunne ha forberedt henne på kraften i det. Den andre bilen kjørte rett inn i døren på førersiden, og smellet var så kraftig at trommehinnene hennes sprakk. Hun blåholdt i rattet, men hendene og armene ble slynget opp, over hodet hennes, som armene på en marionett, og bilen ble slengt rundt og rundt og rundt.

Hun åpnet munnen for å skrike, men det eneste som kom ut, var et gisp av sjokk og smerte, en grusom, ubeskrivelig smerte.

Og så … så var det ingenting mer, før hun hørte en stemme rope navnet hennes.

Hun klarte å tvinge øynene opp, og alt hun så, var Sam.

Kapittel 1

Beth

«Gi Mozart en sjanse, da, vel» sa Beth Prudhomme bedende til den unge gutten som stirret trassig i gulvet i klasserommet. «Lytt til musikken hans, og du vil forandre mening, det er jeg overbevist om.»

Gutten unngikk fremdeles å møte blikket hennes, men nå dristet han seg til å kaste et blikk mot Bailey Madison. Beth hadde lagt merke til at Bailey kastet stjålne blikk på ham flere ganger i løpet av timen. Begge de to elevene hadde bedt om overflytting til en annen klasse, og det var hun veldig skuffet over, for hun hadde ikke lyst til å miste noen av dem.

«Jeg liker musikk, men ikke disse klassiske greiene,» sa Noah.

«Du vil kanskje lære å like klassisk hvis du bare gir deg selv tid til å lytte til musikken,» svarte Beth oppmuntrende. Noah Folgate satt hele resten av timen med armene i kors over brystet og øynene lukket, bortsett fra når han kikket på Bailey.

«Jeg meldte meg bare på dette kurset fordi kjæresten min, jeg mener ekskjæresten min, gjorde det.»

«Du må gjerne fortsette her,» sa Bailey. «Men jeg gjør det ikke.»

Beth gjorde tegn til Bailey, om at hun skulle slutte seg til dem. Noah smalnet øynene, klemte armene enda tettere mot brystet og unngikk å se på Bailey.

«Hvorfor meldte du deg på dette kurset, Bailey?» spurte Beth.

Bailey klemte bøkene sine mot brystet og trakk på skuldrene. «Jeg er med i et band. Jeg liker alt som har med musikk å gjøre.»

«Er du og Noah venner?»

«Vi … vi var venner.»

«Har dere lyst til å bli venner igjen?» spurte Beth.

Noah så på Bailey. Bailey nikket. «Jeg har veldig lyst til det,» svarte hun. Stemmen skalv.

Noah blunket, som om svaret hennes kom fullstendig overraskende på ham.

Beth visste bedre enn å blande seg bort i en krangel mellom tenåringer, men hun hadde holdt øye med Noah og Bailey hele timen, og hadde en mistanke om at det var skjedd noe mellom dem som hadde fått dem til å søke om å bli overflyttet.

Hun så på Noah. «Kan du tenke deg å gi denne klassen en sjanse en uke til?»

Noah trakk på skuldrene.

«Og du, Bailey?»

«Jeg kan vel kanskje det.»

«Fint.» Beth gned håndflatene mot hverandre. «Vi snakkes igjen neste fredag, og hvis dere begge fremdeles er innstilt på å bli overflyttet, skal jeg gjøre det jeg kan for å hjelpe dere til å få plass i en annen klasse.»

«Kan jeg gå nå?» spurte Noah.

«Selvfølgelig.»

Noah forsvant ut døren i en fei, men Bailey ble sittende. «Jeg vet hva du prøver på, Miss Prudhomme,» sa hun, «men jeg tror ikke det nytter. Noah tror at jeg har ditchet ham. Jeg har ikke det, men han nekter å tro meg. Jeg tror ikke jeg fikser å være sammen med en som tviler på meg og tror jeg går bak ryggen på ham. Jeg skal prøve en uke til, men du må ikke regne med at Noah vil ombestemme seg. Og hvis han skulle gjøre det, vil det bli veldig kjipt å være her i klassen og se ham hver dag.»

«Selvfølgelig,» nikket Beth. Hun håpet de to unge ville klare å skvære opp seg imellom. Hun hadde gjort det hun kunne. Resten var opp til dem. Hun likte svært lite at de skulle forsvinne ut av klassen hennes av personlige årsaker, og særlig når begge to var opptatt av musikk. De hadde imidlertid veldig liten forståelse for eller interesse av klassisk musikk, men hun var overbevist om at de, hvis de bare fikk sjansen, ville komme til å elske den musikktypen like høyt som hun gjorde. Noah og Bailey var nettopp sånne elever som hun likte å jobbe med. Bailey var med i et band. Det kom til å bli en stor utfordring å få dem til å bli i klassen.

Det var Beths første lærerjobb, men hun hadde til en viss grad klart å overtale pianoelevene som hun underviste privat, til å gi Schubert, Bach og Beethoven en sjanse. Da privatelevene hadde fått lære om de store komponistene og hadde spilt musikken deres, var de straks blitt hektet. Beth håpet at det samme ville skje med ungdomsskoleelevene hennes.

Hun begynte å rydde på kateteret, følte at hun hadde gjort visse fremskritt denne timen. Det var fredag, slutten på en lang uke med undervisning, og hun gledet seg til helgen, selv om hun ikke hadde spesielle planer. Hun hadde nylig flyttet fra Chicago, og den eneste hun kjente her på det nye stedet, bortsett fra et par av de andre lærerne som hun var blitt kjent med, var tante Sunshine. Hun hadde imidlertid begynt å få venner i kirken, der hun var blitt med i koret, og i blokken der leiligheten hennes lå.

Sunshine var den beste, Beths eksentriske, livlige tante. Bare det å tenke på henne fikk henne til å smile. Hun ante sant å si ikke hva hun skulle gjort uten henne. Tanten hadde gitt henne mot og oppmuntring til å bryte ut og komme seg vekk fra familiens diktatoriske kontroll. Beth elsket foreldrene, men de hadde helt bestemte ideer og oppfatninger, særlig moren, om hva slags mann hun burde gifte seg med, om hvilken karriere hun burde velge, om vennene hennes og om så å si alt i livet hennes. Moren forlangte å få bli med når hun skulle kjøpe seg nye klær. Hun trodde ikke datteren var i stand til å velge sin egen garderobe engang. Hun hadde nærmest kvalt Beth med kontrolliveren sin, og Beth hadde hatt valget mellom å bryte ut eller å gå under.

Hun hadde spart en god del penger hun hadde tjent på privat pianoundervisning og hadde bestemt seg for å dra midt på natten, for å slippe diskusjoner. Ikke at familien holdt henne fysisk fanget, det gjorde de slett ikke. Hun var fri til å dra når hun måtte ønske. Sunshine hadde foreslått at hun skulle komme til Portland i Oregon og slå seg ned der. Beth hadde sjekket på nettet om det fantes stillinger hun kunne søke i byen, og hadde oppdaget at det var en ledig musikklærerstilling på en av byens ungdomsskoler. Hun hadde blitt i fyr og flamme og hadde straks bestemt seg for å søke på stillingen og komme seg vekk og skape seg et eget liv, i stedet for det som moren hadde planlagt for henne.

Før hun satte i gang rømningsplanen sin, bestemte hun seg for å fortelle alt til faren. Han var den mest fornuftige av foreldrene. Og det viste seg å være en klok beslutning. Hun ante fremdeles ikke hva han hadde sagt til moren, men det hadde i hvert fall skjellsettende for henne. Neste morgen hadde Phillip, faren, fortalt henne at Ellie, moren, hadde lovet ikke å blande seg bort i Beths liv på noen måte de neste seks månedene. Hun skulle ikke reise og besøke henne i Portland, hun skulle ikke ringe henne, overhodet ikke prøve å kontakte henne.

Beth var endelig fri, eller kom i hvert fall til å være det de neste seks månedene. Allerede samme morgen lastet hun inn i bilen alt hun skulle ha med, før moren fikk en sjanse til å ombestemme seg, og så satte hun seg bak rattet og kjørte. Moren sto på plenen og gråt da hun dro.

De første dagene etter at hun kom til Portland, bodde hun hos tanten. Hun var til intervju i forbindelse med jobbsøknaden, og ble overlykkelig da hun fikk jobben. Hun fant seg en leilighet hun hadde råd til, og var for første gang i sitt tjuefemårige liv fri og frank, helt for seg selv.

Bare noen uker tidligere hadde hun vært helt uten håp, men nå var hun fri, og full av nytt håp for fremtiden. Straks hun var kommet på plass i den nye leiligheten, ringte hun foreldrene og fortalte at alt var ordnet. Samtalen ble nokså ubehagelig, for moren snufset og gråt, og til slutt tok faren telefonen fra henne og overtok den selv. Beth visste godt at tårene skyldtes mer enn at hun hadde flyttet hjemmefra. Moren følte seg såret og krenket over at datteren hadde valgt å slå seg ned i byen der Sunshine bodde. De to søstrene hadde aldri klart å komme overens. Hva kløften mellom dem skyldtes, hadde alltid vært et mysterium for Beth. Hun håpet at Sunshine en dag ville fortelle henne det. Hun hadde prøvd å spørre moren om det en gang, flere år tidligere, men Ellie hadde bare svart at det skyldtes noe som var skjedd en gang for lenge siden, og noe mer hadde hun ikke villet si om saken.

Beth samlet sammen bøkene sine, tok dem og håndvesken og forlot klasserommet. På vei bort gjennom korridoren hørte hun plutselig noen rope på henne.

«Beth!» Det var Nichole Nyquist, en av lærervikarene i engelsk.

Beth snudde seg smilende. «Hei, Nichole,» sa hun. Det var flere dager siden de hadde snakket med hverandre. De hadde blitt kjent med hverandre allerede de første uken etter at skolen startet, og hadde straks blitt venner. Nichole hedde sagt opp den faste lærerstillingen sin etter at hun fikk sønn nummer to, og nå jobbet hun bare når de hadde bruk for henne. Hun hadde ikke vært på skolen hele den siste uken, og Beth var glad over endelig å se henne igjen.

«Har du et par minutter?» spurte Nichole.

«Selvfølgelig.»

«Jeg vil gjerne at du kommer til middag i morgen.»

«Å.» Invitasjonen kom totalt overraskende. Hun hadde vært hjemme hos Nichole én gang og hilst på mannen og stedatteren hennes. Kaylene gikk siste året på videregående. Nichole og Beth pleide å spise lunsj sammen på lærerværelset når det passet seg sånn, men det skjedde ikke særlig ofte.

«Jeg vet det er kort varsel. Jeg hadde tenkt å kontakte deg tidligere, men kom ikke så langt, og før jeg visste ordet av det, var det blitt fredag. Jeg har tenkt på dette en stund, så jeg håper du kan.»

«Jeg har ingen andre planer.» Nichole virket usedvanlig snakkesalig, og Beth var straks på vakt. «Hva har du tenkt på?» Akkurat det hadde Nichole ikke sagt noe om, og det gjorde henne mistenksom.

«Eh …»

«Er det noe du ikke har fortalt meg?»

Nichole klødde seg på øret, og så slapp hun et sukk. «Ja, det er det. Rocco har invitert bestevennen sin også, Sam Carney. Jeg vil at dere to skal få treffe hverandre.»

Beth klemte bøkene tettere inn mot brystet. Jaså, så det var det som lå bak. Nichole planla å koble henne med Roccos venn. Dette ville normalt sett ikke vært noe problem. Hun hadde vært ute på middag og på kino med en av engelsklærerne på skolen, Tyler Crowley. Han var skilt, ensom og litt for ivrig etter å innlede et forhold. Han hadde invitert henne med ut igjen etter den første daten, men hun hadde takket nei. Han hadde oppfattet signalet og hadde ikke prøvd å invitere henne med ut flere ganger.

Nichole tidde, litt nølende, og Beth skjønte at det lå enda mer under invitasjonen hennes. «Fortell meg litt om denne Sam,» ba hun.

Nichole dro stroppen på håndvesken sin bedre inn på skulderen, klemte fingrene om den og så ut som om hun ikke visste helt hvor hun skulle begynne. «Han er en hyggelig fyr, og ganske stilig også.»

«Skilt? Single?»

«Single. Han har aldri vært gift. Han er mekaniker, og ifølge Rocco er han en av de dyktigste i byen. Han klarer visst å fikse omtrent hva som helst.»

Greit, tenkte Beth, da visste hun i hvert fall hvor hun skulle henvende seg hvis hun fikk problemer med bilen. Men hun hadde ennå en følelse av at det var noe Nichole ikke hadde fortalt henne. «Og …?» sa hun spørrende.

«Vel, han er sannsynligvis annerledes enn alle andre menn du noensinne har datet.»

Beths hadde begrenset erfaring med dating. Hun hadde bare vært ute med menn som sto på morens godkjent-liste, bortsett fra Tyler, da. «Annerledes?» gjentok hun. «Hvordan, da?»

Nichole kastet et blikk bort gjennom gangen, som om hun så etter noen. «Det er vanskelig å forklare.»

Beth ventet og ga henne tid til å samle tankene.

Nichole trakk pusten dypt. «Den første gangen jeg møtte Sam, syntes jeg at han var … jeg vet ikke helt hvordan jeg skal uttrykke det … la oss bare si at han var litt ukonvensjonell … det er han forresten fremdeles.»

Beth hevet brynene. «Hvordan, da?»

«Han bannet ganske mye.»

«Huff, ikke bra.» Beth hørte nok banning blant elevene. Hun syntes det å banne var smakløst, og at det røpet dårlig ordforråd.

«Det er ikke så ille nå lenger,» tilføyde Nichole fort. «Owen har avtalt med Sam at han skal gi ham en dollar for hvert bannord han sier.» Hun smilte. «De første månedene trodde jeg han kom til å ende opp med å betale for min sønns collegeutdannelse.»

Owen var Nicholes sønn fra hennes første ekteskap. «Bra for Owen.»

«Jeg vet ikke helt hvordan språket hans er nå, men når han er på besøk hos oss, er det i hvert fall mye mindre banning enn før. Rocco og jeg går sjelden ut for tiden, så vi treffer ikke Sam så ofte lenger. Men han stikker innom et par ganger i uken. Han er sprø etter Matthew. Jeg har aldri sett en mann håndtere en baby så bra som han gjør. Han elsker å holde ham, og han skifter gjerne bleie på ham også. Bare ikke bæsjebleier.»

Han likte altså småbarn. Det var et fint trekk. Men det med banningen var verre. Beths foreldre ville antagelig steilet om de fikk vite at hun datet en mekaniker, men hun bodde ikke hjemme hos dem lenger. Hun bestemte selv hvem hun ville date nå.

«Er det noe mer du vil fortelle meg om ham?» spurte hun. Denne middagen hørtes ikke særlig lovende. Den kunne meget vel ende med katastrofe, tenkte hun.

Nichole holdt blikket hennes. «Jeg tror faktisk det er best at jeg ikke sier noe mer. Du bør gjøre deg opp din egen mening om ham. Jeg vil bare si at han er en fin mann på alle måter. Jeg var imidlertid skeptisk til ham i starten, og det vil kanskje du være også, men gi ham en sjanse, ok?»

Beth bet seg i underleppen. «Jeg skal tenke på det. Er det greit at jeg svarer deg i kveld eller i morgen tidlig?»

«Selvfølgelig. Det kom jo nokså bardus på deg, så …»

«Det går greit, Nichole. Takk for at du tenker på meg. Jeg ringer deg, ok?»

De forlot bygningen sammen, og da Beth hadde kommet bort til Sunshines atelier, hadde hun bestemt seg for at hun ikke ville møte denne Sam. Det ville være bortkastet tid for dem begge. Av det lille Nichole hadde fortalt om ham, virket det som om de hadde fint lite til felles. En musikklærer og en mekaniker.

Ingen bra match.

Ingen god idé.

Sunshine var opptatt med å male. Det lange, tykke, gråsprengte håret hennes hang løst og nådde henne til midt ned på ryggen. Beth hadde aldri sett henne i annet enn lange skjørt og Birkenstocks-sandaler. Hun hadde forblitt et blomsterbarn og hadde liksom aldri klart å legge 1960-årene bak seg. Hun var dypt konsentrert om arbeidet sitt og hørte ikke at niesen kom inn.

Beth stoppet innenfor døren og ble stående og se på henne. Tanten var en usedvanlig talentfull kunstner. Arbeidene hennes var veldig ettertraktet og hang utstilt på gallerier over hele byen. Det som fascinerte Beth aller mest, var prisen hun fikk for noen streker og kruseduller. Det var mellom strekene og krusedullene at talentet hennes åpenbarte seg, for mellom dem skjulte det seg intrikat kunst, som man ikke så ved første øyekast. Beth trengte ofte flere minutter før hun klarte å se hele bildet.

Prosjektet hun holdt på med nå, besto av rad på rad med blomstrende valmuer. Blomstenes sterke rødfarge vibrerte nærmest mot bakgrunnen og så ut som tilfeldige penselstrøk med rødmaling. Beth betraktet det en lang stund før hun så hva det forestilte. En stim med fisker. Utrolig. Hun følte seg nesten hypnotisert av bildet.

Tanten slapp plutselig pusten fort, som om hun hadde holdt den en lang stund, og så slappet hun av i kroppen, tok noen skritt tilbake for å betrakte verket sitt på avstand og holdt på å kollidere med Beth.

«Hei, Beth, hvor lenge har du stått her?» spurte hun mens hun la ned penselen.

«En liten stund.»

Sunshine fulgte Beths blikk mot maleriet og la hodet litt på skakke. «Liker du det?»

«Det er genialt.» Det var det eneste ordet Beth fant for å beskrive det.

Sunshine la hodet bakover og lo. Latteren boblet liksom opp i henne som perlende champagne. Beth elsket å høre henne le. Latteren hennes hadde en slags magisk egenskap som alltid satte henne i godt humør. Den ga henne lyst til å le også. Hun var fristet til å lukke øynene og lagre den i minnebanken sin, slik at hun kunne ta den frem igjen når hun følte seg nedfor og trist, eller når hun bakset med uro eller frustrasjon.

«Det der sier du hver eneste gang, vet du det?»

«Ja, jeg sier det fordi det er sant.»

Sunshine gikk bort til det lille minikjøleskapet sitt, som lignet det Beth hadde hatt på rommet sitt da hun gikk på college, åpnet det og tok ut en flaske vann. Hun rakte den til Beth og tok ut en til, til seg selv. «Og hva skyldes ditt hyggelige besøk?»

Beth følte seg litt dum som måtte søke råd hos tanten. «Jeg må spørre deg om en ting.»

«Spør i vei.» Sunshine strakte ut armen og løftet vannflasken sin oppfordrende.

«En venn har invitert meg på middag i morgen kveld, og …»

«Mannlig eller kvinnelig venn?»

«Kvinnelig, men det ligger noe bak invitasjonen. Hun vil at jeg skal møte en venn av ektemannen hennes. Men teknisk sett er han vel hennes venn også, tenker jeg.» Beth følte seg litt utilpass over å snakke om dette, men hun var så sørgelig uerfaren hva angikk menn og forhold. Hun hadde datet noen få menn mens hun gikk på college, men hadde aldri hatt noe seriøst forhold til en mann.

«Hva er problemet, da?»

Beth støttet seg mot bordkanten, usikker på hvordan hun skulle forklare det. «Ifølge Nichole er denne mannen litt grov i kantene. Han er antagelig det mor ville kalt usivilisert.»

«Nichole har du nevnt før, stemmer ikke det?»

Beth tok en slurk vann og nikket. «Ja, hun var en av de første lærerne som ønsket meg velkommen på skolen. Hun er veldig hyggelig og grei. Hun har en stedatter som går i en av klassene mine.»

«Hva er problemet?» sa Sunshine igjen.

«Sunshine.» Beth sukket. «Jeg kan levende forestille meg hva mor vil si om hun får høre at jeg har vært på middag med en mekaniker.»

Sunshine satte ned vannflasken sin, la hendene om Beths ansikt og så henne dypt inn i øynene. «Min kjære Beth, der har du problemet ditt i et nøtteskall. Du er altfor opptatt av å gjøre din mor til lags. Denne fyren …»

«Han heter Sam.»

«Kanskje han er den mest fantastiske mann du noensinne har møtt eller noensinne kommer til å møte. Du har ikke møtt ham ennå, men du er allerede i gang med å dømme ham nord og ned. Du har bestemt at han ikke er verdt å bli kjent med, fordi han aldri vil bli godtatt av moren din! Ta sjansen, Beth.» Hun senket hendene og sukket uttrykksfullt. «Jeg kjente en gang en som het Sam. Jeg forelsket meg i ham ved første blikk. Han var kunstner, ukonvensjonell, utrolig talentfull og gift. Men det fikk jeg ikke vite før det var for sent, før jeg hadde falt for ham.»

«Å, nei.» Sunshine hadde aldri nevnt en mann som het Sam. Men det hadde vært så mange menn i livet hennes. Ingen av forholdene hennes hadde imidlertid vart lenge. Det var som om hun jaktet på noe flyktig og unnvikende som hele tiden glapp ut mellom hendene hennes.

«Jeg klager ikke. Jeg hadde en fantastisk tid sammen med ham. Vi var fullstendig på bølgelengde, hundre prosent samstemt. Det eneste vi snakket om, var kunst og vin.» Hun fikk et fjernt uttrykk i øynene, og et lengselsfullt smil gled over leppene hennes, som om hun et øyeblikk var fanget i minnene om kjærlighetshistorien sin.

«Er det han som er grunnen til at du aldri har giftet deg?» Beth hadde ikke våget å spørre henne om dette før.

«Sam?» Sunshine ristet på hodet. «Nei da, slett ikke. Han var bare et forbigående eventyr, ingenting mer. Det var bra at han var gift, for ellers ville vi nok kommet til å hate hverandre til slutt … vi hadde altfor lik personlighet. Men det var himmelsk så lenge det varte.»

«Mener du virkelig at jeg bør takke ja til denne blind-daten?»

«Min skjønne, vakre Beth, selvfølgelig bør du det. Skyv til side alt som heter hemninger, lev fritt, forelsk deg, gjør det beste ut av denne muligheten. Hvem vet, kanskje det viser seg at denne Sam er drømmemannen din.»

Beth tvang tilbake en liten latter. «Det tviler jeg på.» Til og med Nichole hadde virket usikker på om hun gjorde det riktige.

«Hvorfor det? Det vil du aldri få vite med mindre du prøver. Vær positiv, glem tvil og skepsis og lat som om det er en prins du skal møte.»

Sam kunne neppe kalles en prins, i hvert fall ikke etter det Nichole hadde fortalt om ham. Men Sunshine hadde rett. Hun burde gi ham en sjanse. Hun hadde ikke noe å tape på det.

Hun kysset tanten på kinnet og forlot henne med et smil om munnen. Hun smilte alltid når hun gikk fra henne.

Da hun kom hjem, sendte hun Nichole en tekstmelding.

Jeg kommer.

Hun fikk svar før det var gått et minutt engang.

Supert. Kom klokken seks.

Beth visste at det var tåpelig og uklokt å føle noen optimisme angående daten med Sam. Hun hadde hørt vennene snakke om sånne blind-dater flere ganger, og visste at de ytterst sjelden ble vellykket.

Men tross all tvil og skepsis var hun hele lørdag formiddagen full av glad forventning og spenning. Hun hadde to pianoelever om formiddagen, men om ettermiddagen hadde hun fri.

Da det ble tid for å gjøre seg klar til middagen, tok det nesten en time å finne ut hva hun skulle gå i. Kjole eller skjørt virket liksom altfor formelt, og jeans og genser virket altfor uformelt.

Til slutt hadde hun lagt så å si hele garderoben sin utover sengen, og da det var bare fem minutter til hun måtte gå, bestemte hun seg for et par svarte leggings, en hvit linbluse og lavhælte sko. Hun så seg i det store speilet i gangen, trakk pusten dypt og nikket fornøyd. Hun syntes hun minnet litt om Audrey Hepburn i Frokost hos Tiffanys, men hun var selvfølgelig ikke på langt nær så pen som henne.

Idet hun forlot leiligheten, dukket Sunshines ord opp i hodet hennes igjen.

Kanskje det viser seg at han er drømmemannen din.

Hun var klar til å møte drømmemannen sin.

Mer enn klar.

Kapittel 2

Sam

«Nichole inviterer deg til middag.»

Sam sto i innkjørselen foran huset sitt og jobbet på en motor. Han rettet ryggen, fisket en rosa klut opp av baklommen og tørket av hendene mens han tenkte på beskjeden fra Rocco. Han hadde spist hjemme hos Rocco og Nichole mange ganger, men aldri blitt invitert til middag hos dem. Han pleide bare å stikke innom dem når det var middagstid, og så satte Nichole frem en ekstra tallerken. Enkelt og greit. Dette virket mistenkelig.

«Noe i gjære?» spurte han skeptisk.

«Middag,» svarte Rocco og trakk på skuldrene.

«Hvorfor blir jeg invitert? Det ligger noe bak dette, hva?»

«Nei da. Ingenting.»

Ok, han fikk bare være med på leken, da. «Når?»

«I kveld.»

Skriften på veggen begynte å tre frem, og Sam likte ikke det han så. «Litt kort varsel, synes jeg.»

«Har du andre planer?»

Det var lørdagskveld, men Sam hadde ikke tenkt å bruke den til noe annet enn å ta seg en øl og se Seahawk-kampen på tv.

«Jeg regnet med at du ikke hadde det,» fortsatte Rocco, uten å vente på svar. Han gikk rundt til den andre siden av pickupen sin.

«Du er nødt til å komme,» sa seks år gamle Owen.

«Hvorfor det?»

Rocco så på Sam over Owens bustete hår og flirte. «Han håper på å få fylt opp krukken sin med dollar.»

Sam flirte, han også. Guttungen hadde loppet ham for penger mer enn en gang.

«Men du trenger bare å betale hvis du bruker stygge ord,» forklarte Owen. «Du må komme fordi mamma har laget mat i hele dag, og vennen hennes skal komme også.»

Jaså. Han begynte omsider å forstå. Han rettet skuldrene og så skarpt på Rocco, som plutselig unngikk å møte blikket hans. «Vennen hennes?» gjentok han. «Nicholes venn?»

En felle, altså. «Og hvem er denne vennen, da?» Han så på Rocco igjen. Det var ingen tvil lenger. Det lå noe under middagsinvitasjonen.

«En annen lærer,» sa Rocco og trakk på skuldrene igjen, som om det hele dreide seg om en uviktig bagatell. Men det var ikke tilfelle, det visste de begge.

«Mann eller kvinne?» spurte han. Men han visste svaret allerede.

Rocco stakk hendene ned i baklommene og rensket strupen, som om noe hadde satt seg fast i luftrøret hans. «Kvinne.»

«Og når hadde du tenkt å fortelle meg at denne vennen til Nichole også var invitert?»

Rocco gikk rundt til den andre siden av Sams pickup. «Jeg skulle akkurat til å gjøre det.»

«Ja visst,» mumlet Sam. «Du vet at jeg ikke er interessert i blind-dater.» Eller forhold. Rocco kjente til Sams erfaringer med kvinner. Han kjente dem bedre enn noen. De var alle negative.

«Ja, jeg vet det …»

«Hun er ikke blind, onkel Sam,» sa Owen, før Rocco fikk en sjanse til å si noe mer. «Det er bare en helt vanlig date, og mamma sier at hun er perfekt for deg.»

«Ja visst.» Sam slapp ikke Rocco med blikket. Sånne sleipe opplegg som dette lignet ikke vennen hans. «Hva er det som foregår, egentlig?» Han fortsatte å tørke hendene, som var rene for lengst.

Rocco var ille berørt, det var mer enn tydelig. «Nichole er veldig oppsatt på å få dette til. Hun liker denne læreren veldig godt.»

«Har du møtt henne?»

«Én gang, veldig kort.»

«Hun heter Beth,» tilføyde Owen forklarende.

Sam så på Rocco og ventet på en nærmere forklaring. «Og?» sa han oppfordrende, da Rocco ikke sa noe mer.

«Beth var innom oss en dag kort tid etter at hun og Nichole ble kjent med hverandre. Jeg var hjemme, men fanken om jeg husker stort om henne.»

Hun var åpenbart ingen minneverdig person. Sam trodde ikke at Rocco løy for ham, men han hadde en sterk mistanke om at han ikke fortalte ham hele sannheten heller.

«Jeg husker henne,» sa Owen oppspilt. «Hun er grei, ikke stygg eller noe sånt.»

Ingen imponerende attest, akkurat. Sam snudde seg mot bilen han holdt på å jobbe med, en klassisk Dodge R/T 1967-modell, og bøyde seg over motoren igjen. «Jeg er som sagt ikke interessert i noen blind date.»

«Sam,» stønnet Rocco oppgitt.

«Du er nødt til å komme,» insisterte Owen igjen. «Mamma har laget hjemmelaget kylling cordon bleu og kake med eplesaus.»

«Nei takk.»

«Og hun skal dekke bordet med serviset vi har fått av bestemor.»

Sam var fremdeles like motvillig. «Kjenner jeg Nichole rett, har hun en plan B. Hun får heller invitere neste intetanende mann hun har på listen sin.»

«Nei,» sa Owen, «det er du som må komme, sier hun.»

«Det er sant, det Owen sier,» sa Rocco.

Sam stønnet og sank sammen i skuldrene. Typisk hans flaks at Nichole hadde blinket ut nettopp ham. «Hvorfor akkurat meg?»

«Beth er musikklærer på videregående.»

«I hva slags musikk?»

«Klassisk. Mozart og Back og alle disse gamlekarene. Du spiller gitar, hun spiller piano. Dere har en masse felles.»

«Og når begynte jeg å høre på Mozart?» mumlet Sam og ristet på hodet. Han trengte slett ikke å møte denne musikklæreren. Han visste allerede at de ikke passet sammen. Ikke i det hele tatt.

«Hun liker annen musikk også,» opplyste Owen. «Hun liker Uncle Kracker og Bruno Mars.»

Det var Owen som sto for snakkingen nå. Rocco var uvanlig taus, og det gjorde Sam enda mer mistenksom.

«Hører hun på Old Ridge Boys også? Og George Straight og Noah Cash?»

Owen rynket brynene. «Jeg vet ikke. Men du kan spørre henne.»

Sam hadde ingen planer om det. Han hadde allerede bestemt seg. Han kom ikke til å gå i denne middagen. Han så på Rocco igjen. «Du er taus?»

«Det var ikke min idé, dette.»

Rocco forsto ham heldigvis. «Gudskjelov og takk for det.»

«Er det banning?» ville Owen vite.

«Nei,» svarte Rocco og Sam i kor.

«Kommer du eller kommer du ikke?» Rocco ville ha et svar.

«Ikke.» Det ville aldri komme noe godt ut av en sånn blind date.

Sam sto bøyd over motoren igjen, men så likevel skuffelsen som bredte seg over Owens ansikt. «Mamma kommer til å bli lei seg.»

Sam klarte å undertrykke et smil. Han rettet ryggen igjen og så på bestevennen. «Hvordan har Nichole klart å tvinge deg til dette, Rocco?» Ingen kjente ham så godt som Rocco. Han visste veldig godt hva Sam mente om situasjoner som denne, der vennene hans prøvde å koble ham med en eller annen dame han ikke var interessert i.

«Jeg elsker min kone,» sa Rocco lavt. «Dette var som sagt ikke min idé, men Nichole er veldig oppsatt på å presentere deg og Beth for hverandre, og jeg kan ikke si noe fra eller til. Helvete heller.»

Owen trev faren i jakkeermet og dro hardt i det. «Helvete er bannord.»

«Jeg betaler deg ikke en dollar for helvete,» mumlet Rocco.

«Der sa du det en gang til. Det blir to dollar.»

Rocco stønnet. «Det står i bibelen, og ingenting av det som står i bibelen, kan regnes for bannord.» Han så olmt på Sam. «Ser du hva du har gjort? Det var du som startet dette.»

«Ja, og jeg har sannelig fått betale for det også.»

«Det går an å bruke fine ord i stedet for stygge,» påpekte Owen hjelpsomt,

«Sant nok, men vet du hvordan folk ser på meg hvis jeg bruker ord som ‘aen i ellevte’?»

Rocco lo.

«Du synes det er morsomt, hva?» sa Sam, men han måtte smile, han også. Han var blitt veldig oppfinnsom den siste tiden, når det gjaldt å finne på nye bannord. Og det hadde han Owen og sparekrukken hans å takke for. Krukken var stappfull av dollarsedler han hadde måttet punge ut med. Og egentlig var det helt greit. Han hadde fått for vane å slenge rundt seg med bannord uten å tenke. Det var Owen som hadde fått ham til å ta seg sammen og legge om språket sitt.

«Vær så snill å komme,» sa gutten bønnfallende.

«Det er veldig viktig for Nichole,» tilføyde Rocco. «Jeg ville aldri bedt deg ellers. Det vet du.»

Sam la hodet på skakke og rettet blikket mot himmelen. Han likte ikke dette. Ikke i det hele tatt. «Du skylder meg en tjeneste for dette. En stor en.»

«Jeg skal betale deg tilbake,» lovet Rocco.

Ja, det skal du faen ta meg få gjøre, tenkte Sam.

Å, fanken … skyldte han Owen penger om han bannet inne i seg også?

Rocco og Owen kjørte, og Sam angret straks at han hadde gått med på å komme i middagen. Han ville aldri sagt ja til noen annen enn Nichole. Men da det ble tid for å gjøre seg klar, dusjet han og gredde det lange håret og festet det i en knute nederst i nakken. Han hatet å klippe håret, hatet det nesten like intenst som han hatet å barbere seg. Det var derfor han hadde fullskjegg også. Han betraktet seg undersøkende i speilet og la merke til at skjegget var begynt å se litt rufsete og ujevnt ut, så han fant frem en saks og begynte å trimme det. Han håpet virkelig at Nichole visste å sette pris på alt han tvang seg til å gjøre bare på grunn av denne middagsideen hennes.

Han romsterte gjennom klesskapet og tok ut en pen skjorte med krage og et par rene, svarte jeans. Han kom ikke til å pynte seg mer enn det, og hvis denne musikklæreren ventet seg en stivpyntet kar i dress og slips, fikk hun faen meg tro om igjen.

Oppsann, han skyldte Owen enda en dollar.

Én ting måtte han imidlertid innrømme, og det var at Nichole var en superflink kokke. Han elsket kakene hennes med eplesaus, og ingen kunne varte opp med en mer velsmakende og perfekt kylling cordon bleu enn henne. Skulle han være helt ærlig, hadde han aldri smakt annen hjemmelaget kylling cordon bleu enn hennes, men noe sa ham at den var i særklasse. Han bodde alene og spiste ofte ute, og måltidene hans besto som oftest av noe han hentet fra en hurtigmatrestaurant på vei hjem fra verkstedet om kvelden. Enten det, eller noe veikromat på The Dog House, der han ofte var innom. Ikke så ofte lenger nå, forresten, etter at Rocco hadde giftet seg. Han hadde andre venner også, men Rocco var uten sammenligning den som sto ham nærmest.

Han kjørte bort til Rocco og Nichole i halvsekstiden. Han hadde noen spørsmål han ville stille Nichole før venninnen hennes kom. Og dessuten ville han gjerne hjelpe henne med å ta seg av babyen mens hun la siste hånd på middagen. Kjente han henne rett, var hun opptatt av å få alle detaljer perfekte.

Han håpet inderlig at hun ikke hadde forhåpninger om at det skulle bli noe mellom ham og denne venninnen hennes. Av det lille han hadde fått vite om … hva pokker var det nå hun het igjen? Brenda? Brittany? Noe sånt. Han klarte ikke å huske navnet hennes, uansett hvor hardt han prøvde. Det hadde forresten ingen betydning hva hun het. Han visste uansett allerede at det ikke kom til å fungere mellom ham og henne. Han hadde absolutt ingen planer om å rote seg inn i et forhold.

Owen sto klar i døren da han steg ut av bilen. «Hei, onkel Sam.»

«Hei, gutten min, hvordan har du det?»

«Bra.» Owen holdt nettingdøren åpen for ham.

Sam rusket ham i håret, gikk inn og ble møtt av en masse deilige, fristende dufter. Han kom i hvert fall til å få et herlig hjemmelaget måltid, om ikke noe annet. Hadde det ikke vært for maten, ville kvelden blitt totalt bortkastet tid, både for ham og for musikklæreren.

«Hallo, Sam.» Nichole kom ut fra kjøkkenet iført en pen, rosa bluse og svarte bukser. Hun så veldig bra ut. Kiloene hun hadde lagt på seg under graviditeten, var enten helt borte igjen, eller så var de kløktig skjult. Hun grep ham om underarmene, kysset ham på kinnet og så på ham med øyne fulle av takknemlighet. «Takk for at du ville komme.»

«Ikke takk meg ennå. Jeg håper Rocco har gjort deg oppmerksom på at jeg ikke liker å bli koblet med damer av vennene mine.» Sånne triks hadde en tendens til å bli en gedigen skuffelse for både ham og damen.

«Jeg vet det, jeg vet det. Rocco liker det ikke, han heller, men du kommer til å like Beth, det er jeg overbevist om.»

Beth. Det var det hun het.

«Owen sier at hun driver med klassisk musikk.»

«Hun elsker alle typer musikk.»

Han himlet med øynene.

Nichole slo ham spøkefullt på overarmen. «Legg av den minen der. Du kommer til å få en herlig kveld.»

Sam tvilte sterkt på det, men holdt tett om det, for det ville bare irritere henne. Han likte bestevennens kone. Han hadde slett ikke vært sikker på om de passet sammen da Rocco presenterte henne for ham, men det hadde ikke gått lange tiden før hun hadde sneket seg inn i hjertet hans. Ikke at han var forelsket i henne eller noe sånt, det var han ikke, men hun vant hjertet hans fordi hun elsket Rocco, og på grunn av det kjærligheten hennes gjorde med ham. Det var skjedd store forandringer med Rocco etter at Nichole kom inn i livet hans.

Han hadde levd ganske vilt og utagerende tidligere, hadde drukket ganske mye og stadig vekk havnet i klammeri med politiet. Han hadde levd nokså viltert og ansvarsløst hva kvinner angikk også, og det var av den grunn Kaylene hadde kommet inn i livet hans. Det var nesten ikke til å tro at hun var blitt atten og gikk siste året på videregående. Rocco hadde forandret seg totalt da han fikk eneansvaret for datteren. Han hadde roet seg fullstendig ned og blitt en ansvarlig borger. Etter hvert hadde han overtatt Potter Towing og blitt eneeier av firmaet, og det var gjennom bilbergingsselskapet han hadde truffet Nichole, da han slepte bilen hennes opp av en grøft.

Rocco hadde falt pladask for Nichole, det hadde vært åpenbart fra dag en. Hun hadde hatt ham på kroken og i garnet fra første stund. Sam hadde sett det straks, men det hadde overrasket ham at en stilig overklassekvinne som Nichole hadde giftet seg med Rocco. Så vidt han kunne se, var de vilt forelsket i hverandre fremdeles. Det var ikke den ting Rocco ikke var villig til å gjøre for sin kone. Hun hadde hatt Owen med seg inn i ekteskapet, og nå hadde de fått Matthew sammen, og etter det Rocco hadde sagt, ville Nichole ha et barn til, om et år eller to. Bra for dem, tenkte Sam. Han elsket å være adoptivonkel. Han hadde alltid elsket unger.

«Er du klar til å møte Beth?» spurte Owen.

«Jeg er klar til å sette meg i en gyngestol med Matthew,» svarte Sam. Babyen lå og sov i en fancy babyinnretning som sto plassert i stuen.

«Ikke nå,» sa Nicole. «Jeg har nettopp matet ham og fått ham til å sove. Med litt flaks sover han til vi er ferdige med å spise.»

Sam ble skuffet, men regnet med at det ble mer enn sjanser nok til å få holde babyen senere. «Trenger du hjelp med noe?» spurte han.

Rocco var på vei ut fra kjøkkenet med en flaske hvitvin i hånden. «Du kan hjelpe meg med vinen,» sa han.

«Jeg vil heller ha en øl.»

«Vi drikker vin i kveld,» sa Nichole bestemt.

«Kan jeg ikke få en øl?» Han prøvde ikke engang å skjule skuffelsen.

«Senere,» sa Rocco med leppene.

Sam skjulte et smil og blunket til vennen.

Nicole satte hendene i hoftene. «Vi serverer vin til maten.»

«Helt greit for meg.» Sam visste bedre enn å starte noen krangel med husets frue.

Det ringte på. Han stivnet automatisk.

Nå begynte det, de høflige småpratet, de ubehagelige pausene. Hun kom til å måle og vurdere og bedømme ham, og han kom til å gjøre det samme med henne. Men han hadde ingen interesse av å få vite noe mer om henne enn det han allerede visste. Han og en musikklærer med klassisk musikk som spesiale. Aldri i livet.

«Jeg åpner.» Nichole var allerede på vei mot døren.

Rocco la hånden på Sams skulder. «Slapp av,» sa han lavt. «Hvor ille kan det egentlig bli?»

Sam stivnet igjen. «Det finner vi antagelig ut om et øyeblikk.

Nichole åpnet døren, inviterte venninnen inn, snudde seg mot Sam og gjorde en liten bevegelse med hånden. «La meg få presentere min venninne, Beth Prudhomme. Beth, dette er Sam Carney.»

Dette ble tydeligvis enda verre enn han hadde trodd. Hun så på ham og sperret øynene opp. Han reagerte omtrent likedan. Hun var nøyaktig som han hadde ventet, og fryktet. Alt ved henne – fra holdningen hennes, den rake ryggen og de rette skuldrene – røpet fin bakgrunn og høy utdannelse. Han så det på bevegelsene hennes, på kroppsspråket hennes, på klærne hennes.

Han hadde møtt typen før, kvinner som kom inn på verkstedet hans med bilene sine, men som knapt så på ham engang, fordi han var mekaniker, og følgelig sto langt under dem på den sosiale rangstigen. Kanskje han ikke var rettferdig nå, men han så uttrykket i øynene hennes og hadde en mistanke om at de gjenspeilte uttrykket i hans egne. Dette kom aldri til å fungere. Det ble som han hadde tenkt. Kvelden kom til å bli en eneste stor fiasko, ja, den var det allerede, før den hadde begynt engang.

«Hallo, Beth,» sa han og bukket lett.

Owen hadde rett. Hun var slett ikke stygg. Men ingen slående skjønnhet heller. Hun var vel egentlig ganske ordinær, alminnelig. Små bryster. Tynne ben. Hun skilte seg i hvert fall ikke ut i mengden, det var sikkert. Hva Nichole trodde han og hun kunne ha til felles, gikk over hans forstand. Han så på henne og så ingenting. Absolutt ingenting. Og blikket hennes røpet at hun tenkte omtrent det samme om ham. Nei. Ikke tale om.

«Hei, Sam.» Stemmen hennes røpet det samme som resten av henne, fin bakgrunn og høy utdannelse. Hun tok et par skritt frem og rakte frem hånden. Håndtrykket var lett og sart, akkurat som hun selv.

«Mannen min har du jo allerede hilst på. Rocco,» fortsatte Nichole.

«Hei, Rocco.» Beth snudde seg mot Rocco og smilte, det samme glatte, polerte smilet som hun hadde gitt Sam.

Å, ja, det kom definitivt til å bli en l-a-a-ng kveld.

Veldig lang.