Tor Åge Bringsværd

Gobi

Barndommens måne

Tor Åge Bringsværd

Gobi

Barndommens måne

LI PO

(701 – 762 e.Kr.)

Barndommens måne

Da jeg var barn

stod månen for mig som et speil av gull,

og dypt der inne kunne meget skje:

Der skred de store ånder frem med silkebanner,

kaneltrær lovet underfulle ting –

en gylden hare brygget sjeldne drikker

og månemannen stod ved siden av.

Engang blev både mann og måne borte

og det var dragens skyld at alt blev mørkt.

Så kom der flyvende ni onde fugler

og plukket stjernene med griske nebb.

Da satte gudene hinannen møte

imellem himlens skyer, og holdt råd

om hvem av dem som skulle felle dragen …

Men siden hendte det som tiden gikk

at månen jevnt blev mindre, til en kveld

den tegnet sig på himlen som en dolk

jeg engang tenker rette mot mitt hjerte

om angsten ved å leve blir for stor.

(Oversatt av Arne Dørumsgaard)

Jeg vet at jeg snakker med hånden, ikke med munnen. Og at du lytter med øynene, ikke med ørene. Men for meg har det talte ord alltid vært det viktigste. Jeg vet ikke om det rekker med tusj og silke. Jeg vet ikke om jeg kan få mennesker til å le og gråte av bokstaver. Derfor sier jeg heller: Kan du høre at jeg hvisker til deg? For du har brutt seglet, skjøvet lokket til side … Og jeg har gjemt stemmen min på bunnen av denne lerkrukken. Kan jeg si det slik?

Ja.

For første gang på lenge kan jeg si hva jeg vil.

Djengis Khan spurte en gang sine offiserer: «Av alle ting i hele verden, hva kan gi en mann den største nytelse og lykke?»

De svarte ham: «Den åpne steppen, en klar dag, en rask hest under deg.» Og etter å ha tenkt seg om: «Og en falk på håndleddet, så du kan skremme opp harer.»

Men Djengis Khan rystet på hodet. «Nei,» sa han til dem. «Å knuse dine fiender, se dem falle ned foran føttene dine, ta fra dem alt de eier, ri på hestene deres. Å se de ansiktene som var dyrebare for dem oppløst i tårer. Å favne deres kvinner og døtre. Det er det beste!»

Slike bilder ser jeg.

Slike tanker løper omkring i hodet.

Jeg husker et kloster. Det lå i en trang dal, mellom store granitt- og skiferklipper. Navnet har jeg glemt. Og stedet vil jeg aldri finne igjen. Men vi ble møtt med vimpler, faner, trommer og gongonger. Den store bønnekvernen målte elleve fot i høyden og fire favntak i omkrets. To munker satt og dreiet den, fra soloppgang til midnatt – år ut og år inn. For hver omdreining ringte en liten klokke. Kvernen gjorde ti tusen omdreininger i døgnet og var fylt med millioner av bønner skrevet på tynt papir. Her så jeg også for første gang det tibetanerne kaller dupkang. Det var en eremittgrotte. Den lå høyere enn klosteret og vi måtte klatre opp en ganske bratt skråning. Inngangen var gjenmurt, og grotten hadde ingen andre åpninger. Alt som fantes var bare en liten sprekk nede ved marken, hvor en kunne skyve inn en skål med mat. I denne hulen hadde en lama sittet i seksten år. Og i løpet av denne tiden hadde han ikke sagt et eneste ord til noen utenfor. Han hadde valgt det mest bindende, det mest skremmende av alle munkeløfter: å være levende begravet for resten av sitt liv. Hver morgen blir en skål tsampa og kanskje en liten smørklatt skjøvet inn til ham. Vann får han fra en kilde i grottens indre. Hver morgen blir den tomme skålen trukket ut igjen og fylt på ny. Hver sjette dag får han en klype te, og to ganger om måneden noen vedpinner, som han får til å brenne ved hjelp av ildstålet sitt. Ellers sitter han i stummende mørke. Ikke en skygge rører seg. Forandringer i temperaturen forteller ham at årstidene skifter. Men han vet ikke når solen står opp og når den går ned. Hans eneste selskap er kryp og tusenben. Det eneste han hører er lyden av sin egen stemme. Klærne råtner på kroppen hans. Huden blekner. Håret blir langt og flisete. Neglene vokser til sløve kniver. Langsomt slukner synet, til han en dag er helt blind. Men hele tiden ber han sine bønner og drømmer om Nirvana. Slik er hans lengsel etter døden. Så stor er hans fortvilelse over livet … Den av de andre munkene som forsøker å snakke med ham, vil være evig fordømt. Og hvis eremitten selv taler til en av sine tjenende brødre, vil de årene han har vært muret inne i meditasjon ikke lenger bli regnet ham til gode. Dette er hva de tror.

Hvis skålen en morgen står urørt, forstår brødrene at eremitten enten er syk eller død. De venter i seks dager. Så brytes grotten opp, for nå kan en være sikker på at han ligger død der inne i mørket.

Den døde bæres ut og brennes. Og en ny tar kanskje hans plass …

Også slike bilder ser jeg.

Derfor: slik barn griper i sanden, former hendene til en skål, kaster sanden i været tre ganger og ser hva som blir tilbake … slik har jeg satt meg fore å skrive denne boken. Jeg vil betrakte de bilder jeg har i mitt eget hode. Uten tanke på rekkefølge. Jeg vil la munnen beskrive dem. Slik det faller den inn. Og de ord som hånden fatter interesse for, vil jeg forsøke å holde fast.

Slik vil jeg lete etter en sammenheng.

For at ikke alt skal ende med et skrik.

De tror jeg har reist vestover. Men i stedet fulgte jeg karavaneveiene mot syd og øst. Derfor vil det ta tid før de finner meg.

Jeg har ikke valgt denne oasen.

Men jeg kan like gjerne vente her som noe annet sted.

I hjertet av Gobi.

På den gamle silkeveien.

Ved Halvmånesjøen.

I nærheten av byen Tun-huang.

Kanskje vil de ikke en gang bry seg med å lete.

De store, kanelfarvete sand-åsene tårner seg opp på alle kanter. Koller som kan bli fra tre til fem hundre fot høye. De forandrer stadig utseende. For selv det minste vindpust får overflaten på disse dynene til å renne som sanden i et timeglass …

Det har vært tider da jeg trodde jeg ikke lenger var i stand til å gråte. Og tider da jeg tenkte at jeg aldri mer ville finne grunn til å le. Men gråten har alltid kommet, og latteren har bestandig vendt tilbake. Ofte når jeg minst ventet det.

Som skuespiller har dette vært meg til stor hjelp.

Det Herrens År 1240. Ifølge kalenderen til de tolv dyr var det et rotte-år. Jeg kom til mongolenes hovedstad – Karakorum. Mer som fange enn gjest. En av de mange som ville prøve balansegangen mellom rikdom og henrettelse. En parasitt blant parasitter. Kremmere, gjøglere, astrologer, kvakksalvere, religiøse svermere. Ogotai var ennå khakhan. Men slik han drakk, visste alle at det bare var et spørsmål om tid før maven og hodet revnet. Også Chagatai var bare en skygge av seg selv. Ye Liu Chutsai forsøkte å holde riket sammen. Hans stjerne var dalende. Men minnet om hans vennskap med Djengis Khan holdt de verste ulvene på avstand, og han var fremdeles Ogotais øverste rådgiver.

Jeg tilhørte Ye Liu Chutsai.

Det ga meg mer frihet enn de fleste andre.

Men i palasset-hvor-alle-veier-møtes hadde allerede Toregene begynt å spinne sitt nett av renker og sammensvergelse.

Hun ønsket å se Kuyuk på tronen.

Og hun skydde ingen midler.

Også 1204 var et rotte-år. Det året jeg ble født … Men jeg har sluttet å ta varsler. Jeg lukker ørene for stjernene. Jeg leser ikke lenger sprekkene i varme dyreknokler. For jeg har levd i tre verdener. Under tre forskjellige regnskap. Og jeg vet at det meste bare er en lengsel etter å dempe den store forvirringen i vårt eget hjerte.

Mine foreldre lærte meg å telle årene fra Kristi fødsel.

Senere ble jeg tvunget til å ta utgangspunkt i profetens reise fra Mekka til Medina.

De siste årene har jeg levd med en kalender hvor tolv dyrenavn følger hverandre som ekene i et hjul.

Jeg vet at det meste er vind.

Likevel er det merkelig at jeg så ofte skal føle at jeg vandrer i skyggen av en rotte …

Halvmånesjøen.

Det var ryggen som gjorde at jeg ble her. Den bærer meg ikke lenger. Hver gang jeg våkner er jeg redd for at dette skal være den dagen da jeg ikke kan reise meg.

Menneskene her er hjelpsomme. Ingen stiller vanskelige spørsmål. De er vant til pilegrimer av så mange slag. Og jeg kan betale for meg.

Fire år levde jeg i Karakorum. Da Ye Liu Chutsai døde – fred være med ham – fulgte jeg den karavanen som skulle frakte hans legeme tilbake til Cathay. For det var hans ønske å bli begravet ved foten av fjellet Wan Shen. Selv hans fiender viste ham denne siste respekt. Ønsket ble oppfylt.

Jeg skulle gjerne ha fulgt ham helt frem. Blant mennesker er det ingen jeg har beundret mer enn Ye Liu Chutsai. Men da det bød seg en anledning til å flykte, grep jeg den. Skjønt flykte … hele verden er snart et mongolsk bur … og det hjelper ikke å gnage på gitteret. Alt jeg kan gjøre er å virre omkring mellom vardene av hodeskaller … i håpet om å finne en mørk krok.

Jeg husker den siste skråningen. Føttene som sparket i løs sand. Jeg mer krabbet enn gikk. Men så var jeg endelig oppe … og i dalen under meg så jeg den lille, safirblå halvmånen. Jeg har sett sjøer som har vært like vakre. Men den dagen … etter flere uker i ødemarken … på den andre siden av sjøen så jeg det lille tempelet, omgitt av sølvskimrende trær … og på vannet fløt en flokk fugler med sorte hetter … da følte jeg likevel at det var riktig det folk i Tun-huang hadde fortalt meg: her … nettopp her … lå bakdøren til paradiset. Og jeg ble redd for at alt skulle forsvinne … at det hele skulle være en lek og en hildring … så jeg stormet frem, lot meg skli utfor, rutsjet nedover bakken.

I det samme begynte sanden å synge.

En høy, sterk tone. Dypt under meg. Som om jeg hadde vekket en harpe i jordens indre og fått strengene til å dirre. Og samtidig begynte hele sanddynen å skjelve.

Jeg var vettskremt.

Jeg har lagt til side det meste, både av fremmed lære og min egen barnetro. Men det jeg kan se og høre, det jeg kan ta på med mine egne hender …

For også jeg tror det er krefter omkring oss.

Presten og hans to medhjelpere kom meg i møte. Alle smilte, og viste åpne håndflater.

De tok min ankomst som et godt varsel.

«For du valgte akkurat det rette stedet,» forklarte de meg. «Hadde du kommet litt lenger mot øst, ville lyden vært langt svakere. Og hadde du kommet ned den bakken der borte, ville det ikke vært noe å høre i det hele tatt. Bare et fåtall av sanddynene har stemme. De fleste er tause.»

De kalte det «lui-ing» – rullende torden.

Jeg sa at jeg ikke visste at sand kunne tordne. Men de svarte at her hos dem ville jeg ofte få høre det.

Og de har rett.

Hver gang vinden blåser fra en bestemt retning, kommer det et brøl fra dynene. Av og til lyder det som klokker. Av og til ligner det skriket til en hann-kamel.

Senere lærte jeg at presten også har en annen forklaring. En som gjør ham mer tilfreds. Han tror det er gudene som romsterer … de samme guder som han har alter for i det lille tempelet sitt, og som han lydig tjener hver eneste dag.

Selv tenker jeg mer og mer på Agartha. Det underjordiske riket. Tilfluktstedet. Her hvor de lever de som er født to ganger.

Drømmen om Agartha … håpet om å finne den hemmelige inngangen … en naturlig drøm for oss som lever i bur.

Men det tok tid før jeg vennet meg til «lui-ing».

En av de første nettene her ble jeg vekket av en lyd som lignet trommehvirvler.

Jeg sprang opp.

Men presten hørte meg og ropte: «Ikke vær engstelig, min bror. Det er bare trommene til sandbakkene våre. Hvil ditt hjerte.»

For hva betyr vel en slik som jeg for de mektige i Karakorum? Hvorfor skulle mongolene sende soldater etter meg? Hvem bryr seg om at en fremmed gjøgler ikke lenger er blant dem som danser på torvet?

Jeg ber om tid til å fylle denne lerkrukken med min egen stemme.

Jeg ber om tid til å snakke ferdig.

Og jeg ber om at det en gang vil stå et menneske og lytte. En som forstår mitt eget språk.

Fremmede, du som har åpnet min grav … bærer jeg ennå den brune kjortelen? Har jeg ennå et ansikt? Eller er jeg bare en liten haug av morkne ben, en grinende hodeskalle?

For jeg kjenner hverken dagen eller timen. Jeg vet ikke hvilket år. Kanskje er jeg bare et fjernt ekko fra en gang for lenge, lenge siden.

Men kan du høre at jeg hvisker til deg?

Jeg er Wolfgang.

Et av barna fra Hameln.