Elisabeth Hammer

2

Skumringstid

Forlovet

Personer:

Rakel Ovreid – seriens hovedperson

Hanna Ovreid – Rakels fostermor

Halvor Ovreid – Rakels fosterfar

Gunda Ovreid – Halvors mor og Rakels fosterfarmor

Esther Rønning – Rakels fostertante, Halvors søster

Peder Rønning – Esthers mann

Jenny Hoem – Rakels venninne

Syver Svartangen – nabo til Ovreid og lensmannsbetjent på Borre

Ask Bergan – lensmann på Skoppum

Lars Disen – lærer på Bjerkeskolen

Eilert Holm – nabogutt

Fru Holm – Eilerts mor

D. Lomvi – prest på Carljohansværn

Inga – kjøkkenpike på Ovreid gård

Jens – dreng på Ovreid gård

Herr Bakke – Jennys arbeidsgiver

Slik sluttet forrige bok:

Bergan tok nok et skritt mot henne og sto så nær at hun kjente brystkassen hans mot sin. Hun ville rygge, men han grep henne i armen og holdt henne fast.

– Jeg kaller deg hva jeg vil, sa han lavt. – Du er i min vold nå, Rakel, og jeg er ikke ferdig med deg ennå. Han slapp henne brått og snudde seg vekk. Hun så at han ristet på nakken og skuldrene, slik han hadde gjort før han gikk løs på Kipper’n i skogen noen uker før. Hun kjente redselen blusse opp igjen.

– Hva mener du med det? spurte hun tilkjempet rolig. Hun fikk ikke noe svar, og håpet hun hadde klynget seg til akkurat, brast. Han kom ikke til å slippe henne løs. Han hadde gitt henne håp bare for å knuse det igjen. Brått slo det henne: Han visste at hun hadde snakket med Jenny. Han var ute etter å få vite hva Jenny hadde fortalt henne, eller i verste fall, sørge for at hun ikke fortalte det videre til noen. Det gikk kaldt gjennom kroppen.

Lensmannen snudde seg, og i hånden holdt han den lange kniven som han vanligvis bar i beltet. Bladet var smalt og skinte matt i lyset fra oljelampene. Han satte det iskalde, grå blikket i henne. Rakel krympet seg innvendig. Han var ikke lenger lensmann Bergan. Han var mannen som nær hadde drept Kipper’n og som hadde knust gullsmed Vågans fingre. Hun hadde sett det før. Dette ville som lyste ut av øynene hans.

Hun var sjanseløs.

Kapittel 1

Skoppum, slutten av juni 1855

Redselen festet seg i Rakels bryst og gjorde det vanskelig å puste. Lensmannen sto foran henne. Han hadde lenket henne fast, og selv om kjettingen ga henne noen alen å gå på, kom hun seg ingen vei. Det vrengte seg i henne. Hun rykket så langt bakover hun kom, helt til hun sto med ryggen klemt mot veggen. Han fulgte etter og var over henne før hun rakk å kaste seg til siden.

– Jeg har deg nå, Rakel, sa han lavt og så henne inn i øynene. – Du er min.

Hun senket blikket. Han holdt kniven i et fast grep, siktet inn mot brystet hennes. Når han hugg til, var livet hennes over. Frykten gjorde tankene tunge og kroppen nummen. Men så var det noe som våknet til live dypt inne i henne.

– Nei! ropte hun mens raseriet tvang redselen i kne. – Kom deg vekk fra meg, din satan!

Hun kastet seg frem og dyttet ham bort med skulderen. Angrepet hennes kom så brått at han mistet balansen. Han måtte ta noen ekstra skritt til siden for ikke å falle. Det var muligheten hun ventet på, og hun bykset etter. Varmen spredte seg i kroppen, ut i armer og ben, og hun verket etter å ta igjen med ham. Men så var det bråstopp. Kjettingene holdt henne tilbake, og hun snerret frustrert.

– Kom igjen! ropte hun mot ham. Hun følte seg uovervinnelig, så sterk at han ikke kunne skade henne. Han visste det, tenkte hun triumferende. Hun så hvordan han sperret opp øynene, men han kom ikke nærmere.

– Hva venter du på? brølte hun. Men han angrep ikke. Det prikket og brant smertefullt i kroppen, og hun grep tak i kjettingene for å rive seg løs fra veggen. Innerst inne visste hun at det var nytteløst. Hun hadde forsøkt før, og de var umulige å rikke på. Men til hennes store overraskelse løsnet de. Murpuss raste i gulvet, og en sky av hvit røyk steg opp. Vantro slapp hun taket. Ringene som holdt kjettingen på plass, var rykket et godt stykke ut fra den tykke murveggen, men hun var ikke løs.

Hun hikstet og snudde seg mot lensmannen. Han sto helt stille og så forbauset på henne.

– Så det var sant, hvisket han for seg selv mens han senket kniven. – Jeg trodde han var forrykt.

Rakel hørte hva han sa, men forsto ikke hva han snakket om. Hun rykket en siste gang i kjettingene, men nå var det umulig å få dem til å bevege seg. Hun slapp taket og kjente seg helt tom. Den veldige trangen til å angripe var borte. Kroppen ble tung og slapp mens hun sank sammen på gulvet. Der ble hun sittende. Vagt enset hun at han kom nærmere, men hun orket ikke å kjempe mer.

Han knelte ned ved siden av henne. Rakel lukket øynene, orket ikke å forsvare seg. Han lente seg frem, og hun ventet. Så hørte hun et klikk da han låste opp lenkene som holdt henne fast, før han la armene om henne og holdt henne fast.

– Tilgi meg, sa han lavt. – Men jeg måtte se det med mine egne øyne.

Hun forsto ikke hva han mente. Nærheten forvirret henne. Hun burde vri seg løs og komme seg unna. Men kroppen reagerte ikke som den skulle. All vilje hadde forlatt henne. I stedet lente hun hodet inn mot brystkassen hans.

– Skal du ikke drepe meg? hvisket hun skjelvende.

– Nei, sa han. – Jeg skal ikke drepe deg, Rakel. Det var aldri meningen.

Hun hørte hjerteslagene hans. Raske, som om han hadde løpt. Hun lukket øynene og følte seg trygg. Det ga ingen mening.

– Hva vil du meg? fikk hun frem. – Jeg forstår ikke.

– Jeg trodde det holdt at du var sint på meg, sa han lavt. – Men du måtte frykte for livet ditt også. Det er bra, for da skal det mye til.

– Hva snakker du om? Hun løsrev seg og kikket opp på ham. Fortsatt var kroppen kraftløs og tom, men hun begynte å få tilbake viljen. – Ønsket du at jeg skulle være livredd? spurte hun åndeløst. – Hvorfor det?

– Den kvelden da Kipper’n overfalt deg, sa han langsomt. – Har du gjort deg noen tanker om hvordan du klarte å komme deg løs?

Hun så forvirret på ham. Hvorfor dro han frem det som skjedde den natten?

– Jeg vet ikke, svarte hun matt. – Jeg greide å få ham til å slippe taket, og …

Hun lukket øynene mens hun så det for seg. Kipper’n som bykset bakover mens han skrek og holdt seg om håndleddet. – Han må ha hatt en skade i håndleddet, fortsatte hun. – Og så traff jeg den da jeg forsvarte meg. I hvert fall slapp han meg og løp sin vei.

– Mens han hylte som en stukken gris, svarte lensmannen. – Jeg hørte ham gjennom et lukket vindu, høyt og tydelig. Han kalte deg en heks og sprang som om han hadde fanden selv i hælene.

Den verste forskrekkelsen la seg, og Rakels tanker begynte å klarne. Det at han sa heks, minnet henne om alle gangene han hadde tøyset med henne. Var dette også en spøk?

– Jeg var sint, sa hun skarpt. – Han forsøkte å drepe meg, og jeg kjempet for livet mitt. Om han kalte meg heks, var det bare fordi han ikke forsto hvordan han kunne bli overmannet av en jente. Hva er det du vil frem til?

Han så lenge på henne, og smilet kom tilbake i munnviken hans.

– Tror du virkelig at du slapp fri fra Kipper’n fordi du var sterkere enn ham? Jeg har slåss mot ham, Rakel. Han er ingen svekling.

– Og det måtte han være om jeg skulle ha vunnet over ham, mener du?

Hun kom seg på føttene. Hodet føltes lett, og hun svaiet før hun fant balansen. Det skadde kneet var ømt, men holdt da hun la tyngde på det. – Jeg er ikke så svak som du tror. Jeg har arbeidet på gården siden jeg var en neve stor.

– Jeg tror ikke du er svak, sa han og reiste seg, han også. – Men jeg kan love deg at du ville ha vært sjanseløs mot Kipper’n. Han smilte. – Du tror virkelig at han løp sin vei den natten fordi han innså at du var for sterk, gjør du ikke? Det er egentlig litt søtt.

– Ti stille! sa hun. – Du vet ingenting! Du kom rett fra din elskerinnes seng, hva vet vel du om det som skjedde den natten? Hun børstet av kjolen og ville ikke se på ham.

Han lo tørt, og hun visste hvorfor. Hun burde ikke ha nevnt elskerinnen hans. Nå trodde han vel at hun brydde seg om det.

– Men jeg så noe annet også, Rakel, sa han etter en stund. – Jeg så skadene du påførte Kipper’n.

Hun kikket opp da hun hørte hva han sa.

– Skader? Alt jeg gjorde var å gripe ham om håndleddet. Om han hadde skader, var det ikke min skyld.

Han grep etter den høyre hånden hennes, men hun rykket den til seg.

– Du rører meg ikke igjen! sa hun advarende.

– Jeg ville bare vise deg noe, sa han og holdt hånden frem foran henne med håndflaten opp. – Kan jeg?

Helst ville hun snu ryggen til ham, men hun gjorde det ikke. Nølende ga hun ham hånden. Hun forventet at berøringen skulle gi henne frysninger, men han grep om hånden hennes så forsiktig som om den var av glass. Så snudde han den, slik at håndflaten pekte opp. Med pekefingeren strøk han over det halvbøyde leddet i hver finger. Det kilte, men hun tvang seg til å stå i ro.

– Merkene etter fingrene dine var fortsatt synlige i huden hans dagen etter at det skjedde. Han viste meg det. Dype, blålilla merker. Aner du hvilken styrke som må til for at noe slik skal være mulig?

Hun trakk hånden til seg og gjemte den bak ryggen.

– Prøver du å være morsom?

– Nei, sa han alvorlig. – Ikke denne gangen. Du merket ham, Rakel.

– Det er umulig, protesterte hun. – Forsøker du å drive meg til vanvidd? Innbille meg at jeg er unaturlig sterk? En heks? I så fall vil du ikke lykkes, for jeg tror ikke på slikt. Og nå er jeg lei av dette. Er jeg fortsatt arrestert, lensmann Bergan?

– Nei, sa han. – Og kall meg Ask, vær så snill.

Hun overhørte det.

– Da forventer jeg at du slipper meg ut herfra straks, herr Bergan.

– Du kommer til å havne i store vanskeligheter, Rakel, sa han. – Kreftene dine vil bli sterkere, og om du ikke er forsiktig, kan du skade noen. La meg hjelpe deg å få kontroll, ba han. – Jeg har noe erfaring med slikt.

Hun så vantro på ham. Mente han det alvorlig? Det var vanskelig å vite med ham, men denne gangen skulle han ikke få lurt henne. Han måtte ha gjort noe med kjettingen for å få den til å løsne fra veggen, det var alt.

– Alt har en naturlig forklaring, svarte hun skarpt. – Det vet jeg. Og uansett ville du ha vært det siste mennesket i verden jeg ville ha tatt imot hjelp fra. Alt du har erfaring med er vold og trusler. Jeg trenger ikke en som deg i livet mitt, så slipp meg ut herfra med en gang!

Hun kastet et engstelig blikk rundt seg. Det kjentes som om veggene i kjelleren var kommet nærmere, og hun følte seg iakttatt fra skyggene. Som om noe ondt lå og lurte på henne.

– Du tar feil av meg, Rakel, sa han stille. – Og det er forståelig. Jeg har latt deg tro …

– Tar jeg feil av deg? avbrøt hun hissig. – Nei, det tror jeg ikke. Var det ikke du som knuste fingrene til gullsmed Vågan, kanskje? Og som løper grosserer Ludvigsens ærend for å ta Jenny av dage? Tårene presset på. – Men vet du hva? Du er feig, sa hun. – Feig som tvinger folk til å føye deg ved å bruke vold og trusler om vold. Om du på død og liv måtte ha bevis for at jeg har disse kreftene, kunne du bare ha spurt. Men nei, du måtte ta meg til fange og la meg tro at du ville ta livet mitt!

– Jeg tror ikke du var klar over det selv. Dessuten ville du aldri innrømmet det om jeg spurte, svarte han. – Jeg var nødt til å gjøre det slik for …

– Jeg tror deg ikke, avbrøt hun. – Jeg tror heller du nyter å plage andre og vise hvor sterk du er. Du har ingen grenser, verken lov eller moral stanser deg. Så jeg har ikke tatt feil av deg, lensmann Bergan, du er akkurat så fordervet og …

Hun skulle til å si noe mer om alle de dårlige sidene hans da en svak skrapelyd lød fra et mørkt hjørne. En mus eller rotte, hvisket en stemme i bakhodet, ingenting å være redd for. Men uhyggen krøp oppover ryggen likevel.

– Jeg vil ut herfra, sa hun lavt. – Slipp meg løs nå med en gang!

– Jeg skal slippe deg ut, sa han lavt. Han var alvorlig og blek. – Men husk hva jeg sa, fortsatte han. – Jeg kan hjelpe deg. La meg få lov til det for å bøte på det jeg utsatte deg for i kveld.

– Da dør jeg heller, svarte hun og satte blikket i ham. Så snudde hun ryggen til ham og gikk i den retningen hun trodde kjellerlemmen befant seg. Han fulgte etter.

Da de kom til kjellertrappen, kom han opp på siden av henne. Han gikk foran og åpnet lemmen. En svalende bris møtte henne da hun gikk de få skrittene opp fra kjelleren. Han holdt hånden frem for å hjelpe henne ut, men hun overså ham.

– Rakel, ikke gå ennå. Han lukket lemmen bak dem og kom opp på siden av henne før hun rakk å legge i vei. – Du er sliten og har et vondt kne, du bør ikke gå så langt. Hesten min kan få deg hjem. Han finner veien tilbake når du slipper ham.

– Så det vil han?

– Ja, og om du bestemmer deg for å beholde ham, får du meg på døren i morgen tidlig. I så fall tar jeg det som et signal på at du vil se meg igjen, sa han og blunket.

Hun stirret rasende på ham. – Jeg hater deg.

– Du vil forandre mening, svarte han lett. – Og du var aldri i fare, Rakel. Jeg ville aldri latt det skje deg noe vondt.

– Likevel halter jeg bort herfra, svarte hun sammenbitt.

– Det er din egen skyld. Det var ikke jeg som dyttet deg ned av hesteryggen, det valget tok du selv.

– Ja, fordi jeg var redd for deg! Hun ristet på hodet og gikk mot Odin. Hun satte foten i stigbøylen, grep om salknappen og svingte seg opp i salen. Denne gangen brydde hun seg ikke om at han så de nakne lårene hennes da hun løftet på skjørtet. Hun kastet et siste blikk på ham da hun satt i salen. Sølvfarget månelys falt ned over ansiktet hans og myknet trekkene.

– Rakel, sa han stille. – Vær forsiktig med kreftene dine, lov meg det.

Hårene reiste seg i nakken, og hun grøsset svakt i salen. Så ristet hun det av seg. Han hadde alltid greid å komme inn under huden på henne, men ikke denne gangen. Dette var galskap.

– Du er forrykt, lensmann, sa hun. Så snudde hun Odin og red vekk fra Gråtjønngården.

Da hun kom hjem til Ovreid, hoppet hun av hesteryggen utenfor stallen. Hun orket ikke tenke mer på Ask Bergan. Det var noe som var viktigere: Lensmannen var fortsatt ute etter Jenny, og hun ville aldri tåle å bli lenket fast i kjelleren hans.

Hun ga Odin noen vennlige klapp på halsen.

– Takk for at du fikk meg hjem. Kom deg tilbake til herren din nå, sa hun og ga ham et dask på baken. Hun ville ikke ha lensmannen her. Om hun aldri så ham igjen, ville det være for tidlig.

Da hun var sikker på at Odin var på vei hjem, gikk hun inn i stallen og tente en lykt.

– Jenny? Er du her? Hun kikket inn i boksen til Lukas. Der lå teppene og resten av maten hun hadde gitt venninnen tidlig på kvelden. Men Jenny var ikke å se.

Rakel fortsatte gjennom hele stallen. Hun lette også i låven og uthusene, samt i potetkjelleren. Men Jenny var borte. Venninnen hadde rømt videre. Og hun som hadde sendt Odin tilbake til lensmannen! Hva om han dro ut for å lete etter Jenny? Han var ganske sikkert en bedre sporfinner enn Jenny var rømling. Hun forbannet sin egen tankeløshet og løp ut på kujordet, som lå nærmest Gråtjønngården. Om lensmannen galopperte ut for å lete, ville hun høre det.

En god stund ble hun stående uten å høre noe annet enn nattens lyder. En ugle som tutet sørgmodig, en rev som bjeffet og den svake kveldsbrisen som fikk furukonglene til å danse i tretoppene. Men ingen hest. Lensmannen måtte ha gått til sengs. Venninnen var trygg for ham enn så lenge, men hun var utslitt og redd og ikke hadde hun penger. Rakel holdt lykten opp og speidet i alle retninger. Hvor kunne Jenny ha dratt?

– Hvor er du, Jenny? hvisket hun for seg selv. – Hvilken ensom og farefull ferd har jeg sendt deg ut på i natt?

Rakel slo armene om seg. En annen tanke ville ikke gi seg: Hvorfor i all verden hadde lensmannen gitt opp jakten på Jenny og heller brukt tid på henne når han visste at hun ikke var Jenny?