Ann-Christin Gjersøe

6

Hvite hjerter

Skumringstime

Persongalleri

Amelia Sandø: | sykepleierskeelev ved Ekely Hospital
Ingrid Sandø: | Amelias søster, nyutdannet jordmor, arbeider ved hospitalets fødselsstiftelse
Ellinor Abildgaard: | hospitaldirektørens datter
Betty Gilje: | Amelias romvenninne, elev ved hospitalet
Mary Hayworth: | forstanderinne og oversøster ved hospitalet
Dr. Sophus Abildgaard: | hospitaldirektør og overlege, Ellinors far
Fru Martha Abildgaard: | hans hustru
Dr. Grant: | reservelege
Fru Annabell Grant: | hans hustru
Helene: | deres datter
Frank Wessel: | skipsreder, sitter i hospitalets bestyrelse. Nevø av Ekelys tidligere eier
Rasmus: | gartner på Ekely
Fru Borge: | oldfrue på hospitalet, Rasmus’ mor
Peder Wiig: | farmasøyt i hospitalapoteket
Olav: | Ingrids sønn
Fru Haust: | Olavs adoptivmor
Dr. Borch: | hospitalets nye kandidat
Søster Edvarda og
søster Borghild: | avdelingssøstre

Dette hendte i forrige bok:

Amelia reiser ut til Øya, der hun bodde som barn, og i foreldrenes forlatte fiskerstue finner hun svaret på spørsmålet hun har stilt seg: De var to barn som var overlatt til seg selv den gangen foreldrene druknet. Men faren er bundet av et løfte og kan ikke gi henne svarene hun søker. Noen ønsker imidlertid at Amelia skal få vite – en kveld mottar hun et brev der det står at Ellinor Abildgaard er søsteren hennes.

Ingrid friskner til etter lungebetennelsen og drar for å oppsøke ekteparet Haust. I Aasgaardstrand oppdager hun at ekteparet har tatt til seg nok et barn; en liten pike denne gang. Spedbarnet er plaget av fordøyelsesvansker, og Ingrid ser sitt snitt til å gjøre seg ærend dit. Til slutt ser hun ingen annen utvei enn å fortelle fru Haust at hun er Olavs mor, men blir forhindret idet fru Hausts lille datter får et epilepsilignende anfall.

Ellinor blir oppfordret av Ekelys forstanderinne til å tre inn i sykepleien etter å ha reddet en gutt fra å forblø i hospitalets vestibyle. Hun begynner dermed som hjelpesøster på barnestue 1 og blir forespeilet at hun senere vil bli tatt opp som søsterelev. Ellinors far er dypt bekymret for hospitalets fremtid og beslutter at det skal avholdes en auksjon til inntekt for Ekely. Så, uten forvarsel, ber han om at auksjonen avlyses – før han segner om …

Slik sluttet forrige bok:

Amelia spente kroppen og kastet seg frem, røsket til seg ildraken og hev seg over på ryggen idet hun hørte Frank rope ut.

Med hendene knyttet hardt om raken løftet hun den og slo den med all kraft mot Franks hode idet han bøyde seg frem mot henne.

Et lavt stønn unnslapp ham, før han segnet om på gulvet. Ildraken hadde truffet ham over det ene øyebrynet, og en smal stripe av blod rant ned mot øyet og kinnet hans.

Amelia kravlet seg opp på bena og løp bort mot døren.

Febrilsk hamret hun med begge hendene mot dørbladet mens hun ropte om hjelp, men ingen kom.

Hun kastet et blikk på Frank, som fremdeles lå urørlig. Nøkkelen. Han måtte ha en nøkkel.

Skrekkslagen nærmet hun seg ham, redd for at han hvert øyeblikk kunne våkne, men da hun tuppet foten borti ham uten at han viste tegn til liv, dristet hun seg til å lete etter nøkkelen i lommene hans.

Tårene spratt da hun ikke fant den. Hvor kunne den være? Frank måtte ha låst døren idet de gikk inn i biblioteket, uten at hun hadde merket det.

Hun reiste seg igjen og kikket seg fort rundt. Først da så hun døren, en dør som var felt inn i veggen og forsøkt gjort usynlig for at tjenerne skulle kunne komme og gå uten å bruke hoveddøren.

Hun sprang frem, la hånden på klinken og vred om.

Denne gangen kom tårene av lettelse. Hun røsket opp døren, og sto i neste øyeblikk i et trangt trappehus. Til høyre for henne var det nok en dør, til venstre en bratt trapp som så ut til å føre ned i en kjeller.

Hun løp mot døren og forsøkte å åpne den, men til ingen nytte.

Det snørte seg til i halsen da hun myste ned mot kjelleren. Det måtte finnes en annen vei ut, hun kunne ikke …

Hun skrek til idet en arm ble lagt om halsen hennes, men skriket stilnet idet Frank presset en hånd over munnen hennes.

Hun sparket, klorte, forsøkte å bite, vred seg som en orm, men Frank var for sterk. Han dyttet henne hardt bakover, så brått og hardt at hun snublet i sine egne ben, men Frank fortsatte å dytte henne. Først da bena hennes mistet festet, slapp han taket i henne.

Hun falt med ryggen først. I et evig langt øyeblikk svevde hun mens hun kavet med armene i luften, i et fortvilet forsøk på å finne noe å holde seg fast i. På trappeavsatsen sto Frank, uten å fortrekke en mine da hun traff trappen. Hun lukket øynene og la armene om hodet, men det singlet i ørene da hun smelte bakhodet mot trinn etter trinn.

Da hun traff gulvet ved foten av trappen, kjente hun ingen smerte. Bare kulde.

Så ble alt mørkt.

1

Tønsberg, november 1911

Et sted langt inne i hodet plystret en fløyte. Først lavt, nesten så hun ikke kunne høre den, så sterkere, til den fylte hodet, ørene, kroppen.

Hun krøp sammen, orket ikke å åpne øynene. Lyden ble skingrende, så høy at hun måtte holde seg for ørene.

Lyden, hvor kom den fra?

Noe annet enn lyden fylte tankene. Smerten. Den bankende smerten i bakhodet.

Amelia ble liggende urørlig. Kjente tankene flakke mens hun forsøkte å få tak i hva som hadde skjedd. Minnene var som skygger i hukommelsen, mørke, flytende.

Hjertet stilnet i brystet. Tankene stanset, før noe smalt i hodet. Med et gisp rykket hun til, som om hun våknet etter å ha ligget i dvale. Redselen hugg tak i hjertet og klorte seg fast. Brystet hevet og senket seg fort mens hun forsøkte å klarne blikket.

Tåkesløret som hadde ligget over tankene hennes, forsvant. Franks ansikt trådte frem i minnene, der han sto ved trappeavsatsen etter å ha dyttet henne.

Hun hev etter været mens hun kikket seg rundt.

I noen øyeblikk hadde hun ikke kjent sin egen kropp, det var som om hun ikke hadde armer, ben, bryst, mage. Tankene og smerten i hodet hadde vært alt. Nå kjente hun at hun lå på magen, med det ene kinnet mot noe som stakk. Smågrus, streifet det henne.

Så kjente hun kvalmen. Den satt bak i halsen og presset seg nedover mot magen, som om hun hvert øyeblikk måtte brekke seg. Hun kjente mellomgulvet og halsen trekke seg sammen, i et forsøk på å kvitte seg med det som var stukket inn i munnen hennes, men hun klarte det ikke.

Hun lukket øynene igjen mens hun forsøkte å puste roligere. Litt etter litt slapp den voldsomme kvalmen taket, og hun kjente magen falle til ro.

Den skingrende pipingen i ørene hadde stilnet, men i det fjerne hørte hun noe annet. En lyd hun ikke kunne forstå hva var, selv om den lød kjent. En hes, skurrende krasling som gjentok seg gang på gang.

Langsomt åpnet hun øynene igjen. Sansene klarnet sakte. Alt hun ikke hadde sett, så hun nå. Et sted måtte det stå en liten oljelampe, for et gyllent lys flakket over de tykke, mørkegrå steinmurene, og da hun løftet blikket, kunne hun så vidt skimte et buet vindu med jernsprosser der oppe på veggen. Lukten var rå, slik det luktet av kald jord når frosten var i ferd med å bite seg fast om høsten.

Hjertet, som hun et øyeblikk trodde var stanset, raste av sted i brystet, så fort at det gjorde vondt.

Hvor er jeg?

Tankene skrek da hun forsøkte å vri seg over på ryggen, men hun var bundet på hender og føtter, og smertene i skulderen var for sterke til at hun klarte å snu seg.

Hun ble liggende på magen mens hun på ny forsøkte å løfte hodet.

Blikket hennes ble trukket mot lyskilden og den krafsende lyden.

En bøyd rygg var vendt mot henne. Noen planker var fjernet fra gulvet og skjøvet til side. En liten jordhaug ved siden av oljelampen ble stadig større, for hvert spadetak Frank tok.

Amelia trakk bena oppunder seg og skrek.

2

Aasgaardstrand

Ingrid kikket ned på spedbarnet som lå i armene hennes og sov. Overjordmoren på Ekely ville antagelig ha irettesatt henne skarpt hvis hun hadde sett henne bysse barnet i søvn, og etterpå latt det få sove i armene hennes – om overjordmoren ikke med egne øyne hadde sett anfallet barnet hadde hatt noen timer tidligere.

Ingrid lot gyngestolen vugge taktfast og rolig frem og tilbake. Utenfor vinduene hadde mørket senket seg, og kun den lille oljelampen på nattbordet ga lys. Fra værelsene i etasjen under hørte hun summingen av dempede stemmer, og et sted åpnet og lukket en dør seg.

Hun spisset ører og kikket bort mot døren som sto på gløtt, i håp om å se en lyshåret, liten gutt der ute i korridoren. Hun hadde sett ham tidligere i kveld. Han hadde stanset utenfor døren og kikket blygt inn, men vært for sjenert til å hilse på henne. Dessuten hadde barnepiken ropt på ham, og etter det hadde hun ikke sett Olav.

Hun lukket øynene og lot hodet hvile mot stolryggen. Da hun tidligere i dag hadde kommet til ekteparet Hausts hjem, var det for å fortelle fru Haust at hun var Olavs mor. Men før hun kom så langt, var fru Haust blitt tilkalt av den aldrende barnepiken.

Ingrid trakk pusten lydløst. Fru Haust hadde selv bedt henne bli med opp på barneværelset, der spedbarnet hadde ligget til ammens bryst, skrikende, mens piken spente kroppen i bro og kastet hodet fra side til side. Den erfarne ammen hadde ikke visst sin arme råd, men etter at Ingrid hadde løftet barnet opp og lagt det mot skulderen, stilnet gråten litt etter litt.

Ingrid åpnet øynene igjen og rettet på teppet som lå over barnet. Piken sov tungt nå, med den ene lille hånden liggende som en vifte mot kinnet. Pusten gikk rolig og jevnt, men ifølge både barnepiken og fru Haust våknet piken ofte, skrek og var urolig.

Noen barn var slik, de var mer urolige enn andre, og mange barn, særlig om de fikk flaske, hadde ofte besvær med magen. Overlege Abildgaard hadde derfor anbefalt at piken fikk en amme i stedet for, eller i det minste i tillegg til, flaskemelken. Men piken var like urolig, og ammen, som hadde fortalt at hun hadde ammet alle sine åtte barn uten problemer, hadde sagt at spedbarnet hadde vansker med å ta brystet. Kanskje var det ikke annet å forvente forbi barnet var vant til flasken, men Ingrid hadde veid barnet i sted og oppdaget at det hadde lagt på seg langt mindre enn de 125–250 grammene et spedbarn skulle legge på seg i uken den første tiden. Piken hadde veid 3200 gram da hun ble født, hadde fru Haust fortalt, men nå, tre uker gammel, veide hun fortsatte bare knappe tre og et halvt kilo. Avføringen var dessuten løs, hadde hun selv sett da hun skiftet på henne.

Ingrid lot blikket gli over det yndige, lille ansiktet og holdt tilbake et bekymret sukk. Når et spedbarn ikke la på seg som det skulle, kom det som regel enten av at næringen var for dårlig eller at barnet var sykt. Men overlege Abildgaard, med sin lange erfaring med spedbarn, hadde undersøkt piken og mente at den manglende vektøkningen skyldtes fordøyelsesvansker.

Selv var hun redd det kunne være flere eller andre grunner til at barnet økte lite i vekt. Forhåpentlig tok hun feil, for anfallet kunne ganske enkelt skyldes at barnet hadde svelget vrangt, men ammen hadde vært bekymret også – og en kvinne som hadde født og fostret opp åtte barn, skulle man lytte til.

Det banket lavt på den åpne døren, og Ingrid reiste seg idet fru Haust, antrukket i en mørk fiolett aftenkjole, trådte inn i værelset.

Advokatfruen smilte blekt, og Ingrid la merke til at kvinnens hånd søkte til sølvkorset hun bar rundt halsen.

«De skal ha takk for at De har bistått vår barnepike i ettermiddag, jordmor Ingrid. Vi ble alle bekymret, og etter å ha rådført meg med min mann har vi besluttet å la doktor Abildgaard undersøke Victoria på ny. Vi vil naturligvis forsikre oss om at hendelsen tidligere i dag ikke skyldes sykdom. Jeg vil derfor komme til Ekely førstkommende tirsdag. Om det kunne passe?»

Ingrid nikket. «Ja visst, fru Haust, jeg skal gi overlege Abildgaard beskjed, så De er ventet.»

Ingrid tok noen skritt frem for å overlate barnet til fru Haust, men hun ristet på hodet og rygget tilbake.

«Min mann og jeg er invitert i et middagsselskap, og er nødt til å reise om vi ikke skal komme for sent. Vår barnepike vil nå ta hånd om piken.»

Fru Haust skulle til å forlate værelset, men stanset i døråpningen.

«Forresten, jordmor Ingrid – De har ikke fortalt hvorfor De ønsket å snakke med meg? Gjaldt det kanskje min datter?»

Ingrid rakk ikke å få summet seg før fru Haust fortsatte.

«Vi får håpe at hendelsen tidligere i dag ikke er noe som vil gjenta seg,» sa hun og sendte Ingrid et hastig smil. «Takk igjen, jordmor Ingrid.»

Barnepiken kom i det samme inn i barneværelset, og Ingrid la merke til at fru Haust nølte et øyeblikk, som om hun likevel ikke ville forlate hverken datteren eller værelset, men så vendte advokatfruen om og gikk.

Ingrid overlot spedbarnet til barnepiken, men da hun la piken i den gråhårede kvinnens armer, gled teppet ned på gulvet. Ingrid tok det opp igjen, og skulle til å svøpe det rundt barnet, men stusset.

Hun hadde ikke festet seg ved det tidligere, men var ikke pikens bakhode en tanke flatere enn hos andre barn?

Hun fikk ikke tid til å se grundigere etter, for barnepiken tullet teppet om piken og bar henne bort til kurvsengen.

Ingrid tok jordmorkofferten sin, ønsket barnepiken god kveld og tuslet ut i korridoren, nedtrykt fordi hun ikke hadde fått utført ærendet hun hadde kommet for, men også urolig for den lille piken. I løpet av tiden hun hadde arbeidet som jordmor, hadde hun et par ganger hatt den samme følelsen. Hun kjente det i magen, en følelse av at noe var galt. Den manglende vektøkningen og fordøyelsesvanskene ga i seg selv grunn til bekymring, men det var noe annet også. Noen spedbarn fikk riktignok et litt flatt bakhode den første tiden etter fødselen, fordi de lå mye på ryggen, og det samme kunne naturligvis gjelde Victoria, men det gjorde henne likevel bekymret – ikke minst på grunn av det som hadde hendt tidligere i dag. Hun hadde aldri sett et barn kaste slik på seg, eller skrike så inntrengende. Et barn kunne gråte fordi det var sultent, seteklutene var tilskitnet eller fordi det hadde vondt i magen, men Victorias gråt hadde vært skingrende – som om hun hadde store smerter.

Heldigvis hadde barnet roet seg etter hvert, men hun fikk snakke med overlege Abildgaard, for å fortelle at hun var bekymret for barnet, før fru Haust kom til Ekely.

Fordypet i egne tanker, nærmet hun seg trappeavsatsen da hun hørte noen fornøyde utrop og plasking i vann. Døren til høyre for henne sto på gløtt, og idet hun skulle til å passere, kikket hun inn.

Hun så inn i et badeværelse, der et sinkbadekar sto midt på gulvet. Ingrid saktnet farten. I karet satt en liten gutt og moret seg med å helle vann over brystet sitt. Først én gang, så én gang til, før han slo håndflatene mot vannet så det sprutet. Plaskingen fikk ham til å le høyt.

Ingrid stanset. Ingen andre var å se i værelset. Lot barnepiken Olav være alene? Ingrid kikket seg over skulderen og i retning barneværelset, der hun hørte at Victoria var i ferd med å våkne igjen. Hvordan kunne barnepiken gå fra et lite barn som badet? Han var ikke mer enn to år, og en barnepike burde vite bedre enn å overlate et så lite barn til seg selv mens det badet!

Det dirret i brystet, både av sinne og redsel. Hun var så opprørt at hun manglet ord, og skulle til å gå inn til Olav idet en tjenestepike kom hastende ut fra et av de nærmeste værelsene, med en stabel håndklær i armene. Piken neide hastig for Ingrid, før hun lukket seg inn i badeværelset til Olav.

Tung i kroppen, gikk Ingrid ned trappen. Hun hadde trodd at når hun gikk ut av dette huset i kveld, ville fru Haust ha fått vite hvem som var Olavs mor. Det hadde hun ikke fått, men det hadde ikke passet seg å fortelle det etter hendelsen med Victoria. Men når ville det passe? På tirsdag, når fru Haust hadde sagt at hun ville komme til Ekely med Victoria? Nei. Om noen uker? Om ett år?

Ingrid skrådde sakte gjennom forhallen. Det ville ikke bli noe enklere med tiden, ville det vel? Hun kjente det i hver trevl av kroppen, det stumme skriket vokste i henne for hver dag hun ikke maktet å ta mot til seg, samtidig som hun hver dag mistet en dag hun kunne ha vært Olavs mor.

Hun stanset og kikket opp mot mesaninen. Bak døren der oppe ble sønnen hennes badet av en tjenestepike, uvitende om at den fremmede kvinnen han hadde sett i sin lillesøsters værelse tidligere i kveld, var moren hans.

Kanskje det var til hans beste, tross alt, å leve i uvitenhet?

For hva kunne være verre for et barn enn vite at din egen mor hadde gitt deg bort?

Ingrids øyne fyltes med tårer da hun snudde ryggen til mesaninen og la hånden på dørklinken.

Idet hun gikk ut i den kjølige novemberkvelden, hørte hun skjærende spedbarnsgråt.