Christine Stovell

4

Choc Lit

Stille vann

Oversatt av Ola Bjønness Karlsen

Til minne om min far, Arthur,

for alltid i mitt hjerte

Forfatterens takk

The Romantic Novelists’ Association – for femti år til og enda noen flere!

Mamma, som lærte meg å tiltrekke meg oppmerksomhet!

Døtrene mine, Jen og Caroline, som sjenerøst og uten å klage har delt livet sitt med en taus, kravstor søster, også kjent som «mammas skriving».

Stesønnene mine, Tom og Dan.

Hilary Johnson.

Lyn og Choc Lit-teamet.

Og til min store helt Tom, takk for at du bestandig stiller opp for meg.

Forord

Det var en blygrå dag, regnet sildret inn under kragen og en iskald vind slet ham i to der Matthew Corrigan sto og betraktet det triste synet foran seg. Han visste at han bare burde gå.

Bygningen han skulle se på, var også i en sørgelig forfatning.

«Nå, hva synes du?» Det var desperasjon i den gamle mannens blikk, engstelse i den ustø stemmen. Den blå blazeren var blankslitt, den hvite skyggeluen var gulnet av bruk, og gullsnoren var matt og frynsete. «Ikke noe som ikke kan fikses med god fantasi og et strøk maling, eller hva sier du?»

En bulldoser hadde heller ikke skadet, tenkte Matthew.

«Og, beliggenheten er jo selvsagt førsteklasses,» sa formannen i yachtklubben lurt.

Matthew smilte for seg selv. Man skulle tro at de snakket om en prakteiendom på sørkysten, et sånt velstelt, vakkert sted med historisk interesse og kongelige forbindelser. Et eksklusivt strøk der eiendommer blir omsatt privat til velsituerte kjøpere. Ikke et loslitt, gammelt klubbhus med en trøstesløs ødemark i bakgrunnen. Little Spitmarsh hadde i sin tid vært et fasjonabelt feriested i viktoriansk stil, men nå hadde populariteten sunket ned til det nivået der den var borte for godt. Det lå akkurat for langt fra London til at noen vettug person vurderte dagpendling, og med en lokal økonomi som var så langt nede at den nesten var suicidal, klamret Little Spitmarsh seg fast til den forblåste østkysten og bare ventet på at den kalde Nordsjøen skulle trekke den under.

«Det er nydelig, ikke sant?» sa formannen stille.

Nå, det stemte at nesten overalt ellers i landet ville den barske, ville skjønnheten i dette uberørte kystlandskapet fått hjertet hans til å slå fortere av forventning. Campion’s Creek, et buktende elveleie gjennom marsken, snodde seg i en elegant bue med Spitmarsh Yacht Clubs tomme klubbhus på den ene siden og en opplagsplass på den andre. I Solent ville mastene ha stått tett i tett, men her var det bare en håndfull båter som skumpet i fortøyningene idet vindrosser fikk vannet til å bølge seg tungt.

«Kunne du ha funnet et verre høl?» hadde Gina sagt deprimerende forutsigbart da han hadde nevnt det nedslitte stedet som et mulig oppussingsprosjekt. Som om nærkontakten med kjendisland gjorde henne til ekspert i en bransje der han var den neste store stjernen! Nå, hvis hun ikke hadde troen på jobben hans, hadde hun ikke troen på ham. Han ble så kvalm at han holdt på å spy av skittpraten hennes om den såkalte karrieren som en såkalt journalist i den møkkablekka hun hevdet var et kjendisblad. Og straks hun satt på terrassen til den nye restauranten med et champagneglass i hånden og betraktet den gylne solnedgangen over elven, kunne hun kanskje bli overbevist om at det fantes et liv utenfor storbyen.

«Det blir selvsagt kontant oppgjør,» tok han seg i å si. «Til avtalt pris. Jeg skal få advokaten til å ta seg av det formelle.»

Formannen banket seg for brystet idet han trakk pusten og prøvde å si noe. Han fant frem et lommetørkle, tørket seg i pannen og pusset nesen.

Matthew ventet til han fikk samlet seg igjen, og kastet et blikk til på de velholdte, svartflekkede trebygningene langs elvebredden. «Jeg bare lurer, hvem eier opplagsplassen?»

Formannen lot til å ha fått noe i øyet, bøyde nakken og famlet i lommen igjen.

«Å, den tilhører Harry,» sa han med stemmen dempet av det svære lommetørkleet. «Harry Watling.»

Harry Watling. Et trygt og solid navn. En fyr han kunne gjøre forretninger med. Et eller annet sted langt inne i ham var det en stemme som sa at dette var et risikabelt prosjekt og at det fortsatt var mulig å trekke seg. Matthew ignorerte den.

Hadde han visst hva han var i ferd med å begi seg ut på, hadde han løpt for livet.

1

Det var en fornøyd Harry Watling som en frisk dag i mai var på vei til yndlingsstedet sitt. Hun likte å komme til denne avsidesliggende delen av elven siden ingen andre gjorde det.

Men i dag var det en annen som satt på plassen hennes. Harry svingte inn og vurderte det mørkebrune håret som krøllet seg i nakken, den svarte T-skjorten som strakk seg over de brede skuldrene og den lange, veltrente ryggen som var vendt mot verden.

«Det gjør ikke meg noe at du stirrer på meg, jenta mi, men moren din ville vel ha et og annet å si om manerene dine,» sa han uten engang å snu seg.

Harry trakk pusten og ventet på at den svale vårluften skulle kjøle henne ned før hun fortsatte.

«Nå, skal du sette deg sammen med meg, eller?»

Ikke tale om, tenkte Harry, gikk videre langs bredden og så stramt rett frem for seg for ikke å oppmuntre til videre samtale. Selv om tomten hennes ikke strakk seg helt til denne siden av Campion’s Creek, hadde han en overraskelse i vente dersom han trodde at hun ville trekke seg bare fordi han oppførte seg som om han eide området.

Kystlinjen, som skånselløst var gravd ut av vinden og bølgene, hadde trukket seg tilbake og isolert Little Spitmarsh fra naboene, adskilt av marsk og sperret inne av havet. Det var noe ødslig ved dette landskapet, som noen mente var for spesielt interesserte, men som Harry elsket. Om vinteren kunne den rå nordavinden gjøre en kald inn til margen, men om sommeren sitret himmelen over marsken av varme, og luften var full av måkeskrik og vinger som slo.

«Perfekt,» sa den ukjente mannen.

Harry kastet et kjapt sideblikk på ham. Kanskje hun hadde vært litt raskt ute med å mislike at han var der. «Det er en verden for seg selv her ute,» sa hun til sin egen overraskelse. «Det er så fredelig at man ikke engang merker at det er en by i nærheten,» sa hun og nikket i retning av en annen vik der et enslig spir og diverse hustak fra byen kunne skimtes mot den dunkle himmelen. «Men husk at det ikke bare er å komme hit og søke fred – og så klage på at det ikke er en Marks & Spencer her. De som gjør det er vanligvis borte innen et år.»

«Det høres ut som om du vet ganske mye om dette stedet.»

«Det burde jeg gjøre. Jeg ble født på opplagsplassen. Moren min skulle egentlig føde på sykehuset.»

«Men du hadde andre planer?»

«Ikke bare jeg! Mamma og pappa ville ha hjemmefødsel, så de halte ut tiden med vilje. De må ha vært sprø,» lo hun.

«Eller så forelsket at de ikke holdt ut tanken på å være adskilt. Er de fortsatt de samme?» spurte han. «Nei, ikke si noe. Nå bor de i en solid middelklassevilla og tar hyggelige ferier i utlandet, stemmer det?»

Harry grep seg om knærne og så på føttene sine. «Ikke akkurat. Faren min døde da jeg var elleve. Moren min giftet seg igjen for fem år siden.» Og prøvde ikke engang å redde bedriften, var hun nær ved å tilføye. Hun bare satt tafatt mens en strøm av båteiere dro i flokk og følge til den mye mer fancy marinaen ved kysten, og etterlot seg en rekke tomme båtplasser som et ribbet charmsarmbånd.

Hun trakk i en gresstust. «Det er jeg som driver opplagsplassen nå. Jeg holder den oppe til minne om faren min og for alle som jobber der eller er avhengige av den. Vi har tapt for mye som det er. En gang var det en anselig fiskeflåte her, frakteskuter og skipsfart. Nå for tiden er det bare noen få fiskeskøyter igjen som seiler lange tokt for lite penger. Det er ikke noe turisme å snakke om … ingen velger å komme hit hvis de har råd til noe mer staselig … og det ukentlige markedet er i ferd med å gå dukken. Det er ikke rart arbeidsledigheten er høy. Opplagsplassen er en av våre siste rester av en kystlinje med næringsdrift.»

«Høres tøft ut.»

Fem år med blodslit. En evig kamp mot skeptikere, bakvaskere og alle andre som ikke trodde en jentunge kunne holde stedet i gang.

«Det har ikke vært lett,» sa Harry. «Men jeg er sikker på at det kommer bedre tider. Det eneste jeg trenger, er noen flere som vet å sette pris på dette,» sa hun og slo hånden ut mot vannet og de sølvskimrende sivene.

Hun stanset med en kort latter. «Men jeg burde være på jobben, og ikke snakke om den. Jeg får komme meg tilbake før noen lurer på hvor det blir av meg.» Da hun reiste seg, ble hun forundret over at hun følte seg lettet etter å ha snakket med ham. Det var noe annet å snakke med en fremmed om det som naget henne enn med George, som vanligvis svarte med sine egne livsbetraktninger, som: «Åh, det er ingen av oss som vet hva som venter rundt neste hjørne, miss Harriet.»

Hun snudde seg mot ham. «Jeg heter Harry, forresten, Harry Watling.»

Han rakte ut en hånd, og hun smilte for seg selv av det tynne skinnsnøret rundt håndleddet hans. En slags hippie, tenkte hun og så ham i ansiktet for første gang. Brune øyne med tunge øyelokk møtte blikket hennes, dovent og sexy, og Harry måtte nesten sette seg igjen.

Han smilte og fikk et smilehull på høyre kinn. «Matthew,» sa han med en myk, hes stemme. «Matthew Corrigan.»

«Matthew Corrigan? Er du sikker på det, George?» Harry satte seg på huk for å se nærmere på altmuligmannen og unngikk så vidt å bli blindet av flygende rur. George hadde vært en gammel mann da hun var en liten jente og så ikke ut til å ha endret seg det grann siden da. Han var en pensjonert sjømann fra handelsflåten og hadde prestert å unngå å tilegne seg praktiske ferdigheter av noe slag; knutene hans gikk opp så snart han snudde ryggen til, og selv om evnene som maler kunne gitt Jackson Pollock skarp konkurranse, var ikke abstrakt ekspresjonisme stilen de fleste båteiere ønsket seg på båtene.

Men han kompenserte for det ved å, for det første, være flink til å rydde og, enda viktigere, huske et vell av historier om faren til Harry. Dessuten var George populær blant seilerne som kom, alltid klar til å hjelpe til med å lempe joller eller ta imot fangliner. Uansett hva hun selv skulle mene om ham, særlig når en eller annen last George liksom skulle ha sikret, kom susende over hodet på henne, ville ikke Harry høre ett vondt ord om ham.

«Standhaftig jævel.»

«Matthew Corrigan?»

«Hvem? Nei, denne ruren. Fatter ikke åssen de klamrer seg fast.»

George ga den gjengrodde propellen enda et kakk og ble belønnet med en eim av død fisk idet enda en klase rur løsnet.

«Der fikk jeg den, tenker jeg.»

Harry hadde lyst til å hyle. «Men hva med Matthew Corrigan? Hvordan klarte han å overtale Spitmarsh Yacht Club til å kvitte seg med den gamle eiendommen? Foreløpig har de vært ganske fornøyd med å la den stå og råtne.»

«Det er jo det jeg prøver å si,» sa George. «Han sa til formannen i yachtklubben at han skulle gjøre om stedet til en jævla fiskerestaurant!» George måtte vente til han sluttet å riste av latter før han fortsatte med propellen igjen. «Hvem faen vil ete fisk her omkring, hæ? Nei, gi meg en biff når som helst. Formannen mener det blir født en tulling hvert minutt. Mener fyren ikke skjønner forskjell på ræva og albuen. Skrev ut en sjekk på stedet. Mer enn nok til å holde det fancy nye klubbhuset borte ved Great Spitmarsh Marina gående.»

Harry pustet lettet ut. To Matthew Corrigan på én uke var litt av en tilfeldighet, men ikke desto mindre en tilfeldighet. Den Matthew Corrigan hun hadde møtt, så ut til å være blakk som en kirkerotte. Ikke tale om at han kunne hjelpe yachtklubben ut av det økonomiske uføret med et pennestrøk.

«Det artige er,» begynte George. «Pokker! Kom igjen, din jævel. Ah! Fikk den.»

Harry ville at George skulle fortsette og gikk nærmere tross stanken.

«Det artige er at formannen mente at fyren så ut som om han var blakk som ei kjerkerotte.»

Harry ble kvalm, og det var ikke bare på grunn av lukten av gammel rur.

Harry var omgitt av fettete hårballer av gammelt tettestry og helt klart moden for en kopp te til. I likhet med det enorme malmfurudekket på den førtiseks fot lange stålketsjen hun jobbet med, hadde visst Harry også fått noen svake punkter på grunn av råte den siste tiden. Behandlingen var den samme i begge tilfeller, tenkte hun og kastet et raskt blikk på det gamle klubbhuset. Først, bli kvitt alt du ikke trenger, putt noe i natene, deretter impregner for å sørge for en nydelig vanntett overflate til å beskytte det som er under. Enkelt. Hvem trengte terapi når det gjorde samme nytten å pille ut meter på meter med gammel bek og bomull?

«Jeg kommer ned og henter den, George,» ropte hun og lette etter en fille til å pusse nesen i.

«Gode greier, miss Harriet. Den står på dette oljefatet når du er klar.»

«Takk, George.»

Harry følte seg dobbelt så gammel som hun var etter å ha stått krumbøyd så lenge, reiste seg på stive knær og satte føttene forsiktig på den vaklevorne stigen som var satt opp mot ketsjen. Nå som hun hadde reist seg, merket hun at hun var litt sulten. Kanskje hun skulle stikke hjemom og ta en sandwich, hvis ikke hun klarte å bomme en kjeks av George, da. Hun visste hvordan han avskydde å åpne kjeksboksen selv for henne, og prøvde å se for seg det forpinte uttrykket hans og øynene som himlet som hos en liten hund i nød, da foten nådde det siste trinnet og hun rygget rett på noe varmt.

«Hva er det du driver med, George?» sa hun. «Hadde du stått nærmere hadde jeg landet på hodet ditt.»

«Det er et tilbud man ikke får hver dag,» sa en munter stemme. Den hørtes ikke ut som George i det hele tatt.

Harrys hender klamret seg til stigen. Hun behøvde ikke å snu seg for å se hvem det var. Poenget var – hva gjorde han her? Og hvorfor kunne han ikke ha valgt et tidspunkt da hun ikke så ut som om hun var trukket gjennom en skorstein eller, i det minste, en gang hun hadde pusset nesen med noe som var rent?

«Forsiktig med hva du ønsker deg, Harry,» sa han idet hun snudde seg motvillig mot ham. «Det kan gå i oppfyllelse.»

«Det gjorde det ikke,» sa hun uskyldig. «Du er her ennå.»

De brune øynene under tunge øyelokk så på henne på en måte som kunne ha fått hva som helst til å gløde på lang avstand. «Ikke vær sånn da, Harry. Nå som vi praktisk talt er naboer.»

«Jeg har skjønt det,» sa Harry og prøvde å konsentrere seg om å føle seg forurettet, for ikke å bli distrahert av de lange beina i falmede Levi’s eller skjorten som var åpen øverst og viste frem en lang søyle av en hals. «Du kunne ha gitt meg et hint om hva du planla i stedet for å la meg skravle i vei. Det hadde vært å være en god nabo.»

Matthew strøk hånden over stålskroget. «Det ville ha vært frekt å avbryte når du var så godt i gang.» Han sluttet å late som om han studerte båten, og smilte til henne. «Jeg liker å holde øyne og ører åpne for å holde meg orientert om hva som foregår. Det er derfor jeg er så dyktig i det jeg driver med. Dessuten,» la han til, «kan vi begge tjene på dette så vidt jeg kan forstå.»

Hørte hun riktig? «Jaså? Skal vi se. Du, du kommer til å bli Little Spitmarshs svar på Raymond Blanc med en trendy restaurant der lokalbefolkningen utvilsomt stiller seg i kø for å bruke pengene på frityrstekte strandsnegler og salat. Tror ikke du også det, George?»

George, som hadde sneket seg innpå mens hun snakket med Matthew, trakk seg unna på et blunk.

«Og jeg?» spurte hun. «Hva får jeg? Bortsett fra et prangende vannhull rett foran dørstokken og søppel i elven?»

«Nå, Raymond Blanc påstår at han kan gi en kvinne orgasme bare med mat,» sa Matthew uten å fortrekke en mine.

«Så da kan jeg tilføye støyplager til listen over ankepunkter mot restauranten din, da?»

En dempet latter fra baksiden av en kjøl avslørte at George fortsatt var innen hørevidde.

«Tenk deg, Harry,» sa Matthew. «Du ville ha kystnæring. Noe som fikk turistene tilbake. Flere jobber til de fastboende. Det er det jeg gir deg. Bli med meg, er du snill.»

Han tok hånden hennes før hun rakk å protestere, og førte henne mot det gamle klubbhuset.

«Se her,» sa han og pekte. «Dette er restauranten som vil sette dette stedet på kartet igjen. Den ser riktignok ikke så bra ut for øyeblikket, men bare tenk deg hvordan det vil bli til sommeren: et enkelt interiør, men med store vinduer for å få mest mulig ut av utsikten. Bestikk som glimrer i det duse lyset, klirring i glass mens folk nipper til en drink på terrassen i den behagelige kveldsluften.»

«Glem det,» sa Harry, trakk hånden til seg og stakk den i lommen. «Hvem er det du prøver å narre? Skjønner du ikke at denne byen er i ferd med å dø?»

«Jeg har nettopp vekket den til live,» svarte Matthew. «Folk kommer til å sverme som fluer når ryktet sprer seg. Klarer ikke å vente med å skaffe seg hus her. Heldigvis for dem, og for deg, kan eiendomsselskapet mitt tilby dem nøyaktig det de er ute etter.»

«I to eller tre helger i året, kanskje, men hva skal byen leve av resten av tiden?» Harry nølte. «Si det der én gang til. Hva var det du sa om meg?»

Han smilte tålmodig og trakk frem trumfkortet. «Se på all den brakkmarken du har. Skjønner du ikke hva du sitter på her? Du har holdt opplagsplassen i gang, all ære for det … men den er ikke akkurat noen gullgruve, er den vel?»

Harry forsto hvor han ville. «Å nei,» sa hun bestemt. «Stopp en hal. Jeg kvitter meg ikke med dette stedet for alt i verden.»

«Det er det ingen som har sagt,» svarte han. «Det er veldig pittoresk på sin egen måte. Akkurat noe slikt folk vil se fra balkongene sine. Da virker ikke stedet som et boligkompleks. Nei, opplagsplassen blir. Men resten av tomten ligger der til ingen nytte, ikke sant? Og hvis du vil gjøre noe ut av den, hva er bedre enn en nennsom utvikling av eksklusive leiligheter? Sleng på noen båtplasser på kjøpet så det virkelig er fristende. Bare tenk på hva det vil bety for opplagsplassen!»

En måkeflokk som kretset over hodet hans gjorde Harry enda mer desorientert. Nå innbilte hun seg ting. Den harmløse dagdriveren hun hadde møtt ved elven foreslo vel ikke i fullt alvor at han skulle bygge på grunnen hennes? «Mener du,» sa hun da hun klarte å si noe, «at du vil ofre alt dette? At du vil ødelegge det du kalte perfekte omgivelser, for noen lettjente penger?»

«Ikke undervurder meg, Harry. Vi snakker ikke akkurat om Tenerife,» svarte han. «Du ser ut til å ha dannet deg et negativt inntrykk av hva jeg prøver å få til her. Tenk miljøvennlig, med byggematerialer som går i ett med landskapet … noe som tiltrekker seg folk som vet å sette pris på området. Som sagt, en nennsom utvikling.»

Han trodde virkelig på det han sa, og, etter tonefallet å dømme og det selvsikre smilet som ikke helt nådde øynene, antok Harry at de nå var inne på betingelser. Hun ristet på hodet.

«Det er det ikke noe som heter.»

Smilet ble vagere. «Er du ikke litt egoistisk? Du mener at det er viktigere å beholde grunnen for deg selv enn å la den komme byen til gode.» Han trakk på skuldrene. «Hvis du spør deg selv hva som er til nytte for flest mennesker, er det vel ikke så vanskelig, er det vel?»

Hun smilte så vennlig hun kunne, for å vise at han ikke skremte henne. «Dette samfunnet er fattig … ikke desperat. Jeg tror neppe noen her mener det er noen god idé å sette opp en ferielandsby i dette vakre og sårbare landskapet og gjøre det enda mer utsatt. Du trenger ikke å like det jeg sier, men hvis du er eiendomsutvikler av noe slag, bør du høre på meg. I dag eller i morgen eller i slutten av uken når du suser hjem til London i en strøken Saab kabriolet, vil du … hvis du har noe vett i skallen … skjønne at det denne byen trenger, er langsiktige investeringer og ordentlige jobber. Og jeg vedder på at du ikke har det så travelt med å kaste pengene ut av vinduet.»

Han gjorde ikke tegn til at han hadde hørt et eneste ord, han bare snudde seg mot elven der en lett bris kruset vannet. Til slutt husket han visst at hun var der.

«Du kjenner ikke meg ennå, Harry, men det vil du gjøre,» sa han stille. «Jeg gjør det svært skarpt i bransjen. Du, derimot, har all grunn til å bekymre deg.»

Harry stålsatte seg og ventet på å høre hva slags sludder han skulle komme med.

«Du får ingen nye kunder, gjør du vel? Og de du har, blir ikke akkurat yngre med årene. Det er herlig å ha en båt liggende på svai mens man har krefter til det. Men det har vel ikke kundene dine. Halvparten av dem kommer til å finne ut at de er for gamle til å gjøre det de tok for gitt før. Og en rotur i jolla ut til båten er én av dem. Og det igjen forutsetter at de klarer å kare seg opp i båten når de kommer ut.»

Blikket hans var festet på hennes, og Harry kjempet mot et tilløp til panikk. Så enkelt han hadde truffet hennes dypeste angst for fremtiden og gjort den til noe reelt … Hun trakk pusten dypt. Det stemte ikke. Hun skulle ikke la det skje.

«Det går rykter om at kundene dine sikter seg mot marinaen. Du er en tøff jente og har jobbet hardt, men man trenger ikke å være et geni for å se at det går utforbakke. Tenk litt over det jeg har sagt, så blir du glad for at jeg dukket opp.»

«En ting til, Harry,» la han til, mens hun kjempet mot enda et støt av angst. «Vi har masser av tid til å bli bedre kjent, for jeg drar ikke til London med det første. Jeg bor her, leide et lite hus for et halvt år her om dagen.» Smilehullet viste seg i et glimt. «Du hører fra meg.»

Hun ble stående og stirre etter ham, og han snudde seg og så seg over skulderen.

«Og forresten,» ropte han. «Det er en tretti år gammel Volvo.»

Splitter ny Saab eller svensk murstein – det spilte ingen rolle for Harry. Begge kom fra et sted der vintrene var lange og plyndringstokt en gang hadde vært en folkesport. Det passet bra.