Martina Reilly

En dag i juni

Oversatt av Harald Haug

Til mor og far, Tom, Mary, Pat, Marie,

Leanne, Laura og Rachel

Takk

Og til Deirdre Hyland – fordi hun elsker historiene mine

DEL ÉN

SANDY

1

Han kom ikke i dag. Da klokken var blitt halv tolv skjønte jeg at han ikke ville dukke oppe, men jeg klamret meg til at et lite håp om at jeg tok feil, at et eller annet i forbindelse med den viktige jobben hans hadde oppholdt ham, ellet at han hadde blitt heftet av jenta han hadde fortalt meg om, hun som stadig vekk viste seg utenfor huset hans og sendte ham tekstmeldinger. Han lo forlegent når han snakket om henne, og jeg likte de hvite tennene hans. De var så jevne og rette. Jeg vet ikke hvordan mine egne tenner ser ut, men de er i ikke så fine som hans, det er i hvert fall sikkert.

Han heter Max, en forkortelse for Maximus som er et temmelig gyselig navn spør du meg. Han er trettifire år, og han er ikke gift. Når jeg ser opp på ham, virker beina hans lange og slanke. Håret hans er like glatt og blankt som pelsen til en sel, og øynene er store og brungrønne. De minner meg om øynene til min mor.

Max kommer hver dag klokken elleve. Det vet jeg fordi jeg sitter midt imot kirken, og den har en klokke som ringer hver hele time. Når den slår elleve kommer Max med sitt glinsende hår og sine hvite tenner bortover gaten mot meg med sandwicher og to pappbegre kaffe i hendene. Enkelte ganger har han med seg kaker i stedet for sandwicher. Han huker seg ned ved siden av meg og gir dem til meg. Hvis han har det travelt, sier han bare: «Vær så god, Sandy,» og skynder seg videre. Men andre ganger setter han seg ved siden av meg, og vi drikker kaffen sammen mens vi blåser vekk den varme dampen som stiger opp fra koppen. Av og til snakker han mye, andre ganger ikke i det hele tatt. Han lukter alltid godt, som havet.

Men i dag er det den fjerde dagen han ikke har kommet, og solen er på vei ned og tussmørket smyger seg frem som en katt etter en mus. Jeg lurer på hvor han er. Hvis han ikke kommer i morgen, skal jeg finne ham.

Tanken skremmer meg.

2

Jeg kaller meg Sandy Lynch nå. Hvordan jeg endte opp hjemløs og på gaten, vet jeg ikke helt. Alt begynte med en løgn som ble fortalt for lenge siden. Nå vet jeg ikke hvor sannheten sluttet og løgnen begynte. En gang fantes det et hus og en slags mor, så var det Dublin og en slags jobb, og nå er det dette. Tre måneder hittil i Shitsville.

Da jeg var sytten, dro jeg hjemmefra med et brennende ønske om å stikke. Bare stikke min vei. Sinne drev meg ut av døren, sinne har gjort at jeg ikke har dratt tilbake. Kanskje det fantes et tidspunkt der jeg kunne ha vendt hjem igjen, kunne ha forlangt å få vite sannheten, men hver gang rygget jeg unna fordi jeg ikke var sikker på om jeg hadde taklet det hvis hun hadde nektet å snakke, eller enda verre, hadde servert meg flere halvsannheter. Hvis jeg hadde dratt tilbake og det ikke hadde kommet noe ut av det, hva skulle jeg ha gjort da? Jeg kunne ha brutt sammen. Eller blitt revet i filler av ikke å vite. Eller blitt revet i filler av å vite. Nei, sa jeg til meg selv, det er bedre å holde seg unna og forbli sterk. Bedre å holde seg unna og ikke bli dratt inn i hennes måte å tenke på. Og jeg har holdt meg sterk. Å være i bevegelse og ikke se seg tilbake, er det jeg beste jeg kan gjøre.

Jeg dro hjemmefra den femte juni for åtte år siden. Jeg tok en ryggsekk og fylte den med penger jeg hadde stjålet fra moren min. Jeg syntes hun skyldte meg såpass. Jeg tok på meg jakken, selv om klokken var fire på natten var det fortsatt varmt i luften.

Jeg forsvant fra jordens overflate den dagen i juni.

3

Byen der jeg sover heter High Hills og ligger ved foten av et fjell. Den er ikke stor, består av en hovedgate og en del mindre gater som forgrener seg ut fra den. Hovedgaten er fylt med restauranter og puber og noen aviskiosker og en herlig kaffebar kombinert med bakeri. Jeg ville aldri visst hvor herlig den var hvis det ikke hadde vært for Max. Klokken tre på hvilken som helst dag kan man kjenne lukten av nybakt brød og hvitløk og kaffe i hovedgaten, den nydeligste kombinasjonen man kan tenke seg.

Det er en vakker by, en by som turister liker å avlegge et kort besøk. Om sommeren kommer de med ryggsekker og tursko etter å ha gått over fjellet fra andre siden. Før de legger i vei på turen tilbake, får de seg noe å spise på en av restaurantene. Jeg liker å iaktta dem fra andre siden av gaten der jeg varmer meg i solen deres. Spesielt liker jeg å se på foreldre og barn – det gjør meg både trist og glad samtidig, noe som egentlig er litt underlig.

Det er ingen ungdommelig by ettersom mange i tjue- og trettiårene tydeligvis har flyttet for å finne seg arbeid andre steder. Det er vel ikke så mange jobber tilgjengelig i småbyer i Irland, selv ikke i en som ligger i nærheten av Dublin. For å holde meg skjult hadde jeg en drittjobb som renholder i Dublin i flere år. For femten euro per natt kunne jeg få sove i en leilighet sammen med tjue andre jenter. Nå har jeg ikke den muligheten engang. Jeg kan ikke fordra å være hjemløs, men jeg liker å være alene. Det er tryggere for meg på den måten.

Det virker som det bare er meg som er hjemløs i High Hills, noe som passer meg utmerket. I begynnelsen virket det som ingen oppfattet at jeg sov i parken, men nå som de vet det, er de ikke så vennlige lenger. Jeg får en følelse av at de tror jeg kommer til å oppfordre alle mine hjemløse venner til å slå seg ned i den vakre byen deres. Og hvis jeg hadde hatt hjemløse venner ville jeg ha gjort det – det ville vært til pass for dem. Hvis folk stirrer på meg, stirrer jeg tilbake til de snur seg vekk. Jeg liker ikke å møte blikket til noen, men å stirre er den raskeste måten å skremme vekk folk på.

I nitiden klatrer jeg over det lave gjerdet som omgir parken. Jeg sover under en hekk, og selv om det høres helt for jævlig ut, er det faktisk ganske trygt og behagelig. Ingen kan se meg der, og regnet trenger veldig sjelden inn. Jeg vet ikke hvordan det vil bli til vinteren, men kanskje jeg har fått meg en ny drittjobb innen da.

Men i kveld er det varmt, det er delvis overskyet, og gjennom sprekker i skydekket lyser stjernene. Jeg tar frem bladet jeg har rappet og bruker lommelykten min for å se teksten. Jeg har alltid likt å lese. Min mor var – er – lyriker, og det er vel fra henne jeg har fått denne kjærligheten til ord. Tidligere var jeg glad i å lese bøker, men ikke nå lenger. De er ikke virkelige. Blader er bedre.

I kveld, akkurat idet jeg skal til å begynne på artikkelen om en kvinne som gjennomgikk en mislykket plastisk operasjon, dukker Margo og sønnen hennes Keith opp. De har begynt å komme med suppe til meg. Noen har sikkert varslet byens Simon Community om meg. Jeg behandler dem ikke så veldig bra – det lønner seg ikke å bli for fortrolig – men de fortsetter å komme likevel. Og suppen er god.

De gir meg suppen og en sandwich og spør hvordan jeg har det. Margo er en storvokst kvinne med kraftig stemme og en rungende latter. Det virker ikke som om hun bryr seg om at jeg ikke sier noe. Hun fyller ut pausene i samtalen for meg. Sønnen Keith er mer dempet.

«Hvordan står det til med Sandy i kveld?» spør Keith.

Jeg trekker på skuldrene. Jeg fortalte dem hva jeg het forrige uke, og nå bruker de det stadig vekk.

Margo setter seg i gresset ved siden av meg, mens Keith hopper opp på en gren på treet like ved. Han sitter der hver kveld mens han plukker løs blader og river dem i småbiter. «Det ble travelt for oss i kveld,» sier Margo. «Beklager at vi kom litt sent.»

Jeg tar en munnfull av suppen. Jeg får et indre bilde av horder av hjemløse som kommer inn til byen. Som zombier.

«Bilen fikk motorstopp, og Keith måtte reparere den. Det ble mye stress.» Hun vifter hånden foran ansiktet.

«Det var en punktering, mor.» Keith himler med øynene. «Hvis den hadde fått motorstopp, hadde det ikke vært stort jeg kunne gjøre.»

«Men bilen hadde motorstopp,» gjentar Margo. «Den kunne ikke kjøre, det er det jeg mente.»

«En punktering er strengt tatt ingen motorstopp.»

«Strengt tatt, du liksom.»

De holder alltid på sånn.

«Nå, har du noe nytt å fortelle oss?» Michelle avbryter den begynnende krangelen om hva en motorstopp er, og dulter borti meg med albuen. Nå for tiden er hun den eneste som tar på meg.

Jeg reagerer ikke. Det er best å virke tøff og utilnærmelig.

Det blir en pause, og jeg er flink med pauser. Pauser betyr vanligvis fare eller at noen kommer til å foreslå et eller annet du ikke liker. Det ble en lang pause da jeg mistet jobben. Clara, hun jeg jobbet sammen med, hadde brølt og kjeftet, men jeg bare gikk min vei. Jeg tror Clara dro hjem til foreldrene sine, selv om hun hadde sverget at det var noe hun aldri kom til å gjøre.

«Du,» sier Margo, og jeg tror først hun snakker til Keith, men nei, det er til meg, «synes du ikke det er på tide at du prøver å komme deg inn på et hospits? Bo litt mer beskyttet? Det finnes noen som er skikkelig bra, og etter en stund vil du komme deg på beina igjen og vende tilbake til det vanlige livet.»

Jeg ser på soveposen som jeg har tullet rundt meg. Den er ny. Jeg fikk den av dem for en måned siden. Jeg liker den.

«Du kan skaffe deg egne penger og ordne deg en mye bedre tilværelse.»

Jeg har hatt egne penger. Jeg leide et sted sammen med tjue andre jenter. Det var lite trivelig. «Kutt ut.»

«Men å sove her er farlig for en ung jente som deg.»

«Det er ikke bra å leve på denne måten,» sier Keith.

Hvordan skal jeg forklare at jeg egentlig ikke kjenner til noen annen måte å leve på? Jeg trives med det. Jeg sier bare: «Dra til helvete.»

«Greit,» sier Margo, og det virker ikke som om den fiendtlige holdningen min plager henne. «Jeg sa jeg skulle spørre og nå har jeg gjort det.»

Jeg føler meg simpel. For å gjøre det godt igjen stotrer jeg frem en takk.

De klarer ikke å skjule sin forbauselse, og jeg må nesten le, selv om det er litt trist. Mitt ytre jeg er ikke likt mitt indre. Ikke alltid i hvert fall. De går sin vei, og det slår meg plutselig hvor heldige de er som har hverandre. Jeg lurer på om Margo har en mann. Jeg lurer på om de elsker hverandre. Jeg lurer på om det bare er de to, Keith og Margo.

Jeg lurer på hva de tenker om meg.

4

Å forsvinne er enklere enn man tror, selv om man bare har de mest svevende planer. Når man drar klokken fire om natten fra et avsidesliggende lite hus i Wexford, kan det å forsvinne være så lett som bare det. Jeg så solen stå opp og satte kursen vestover. Jeg holdt meg til jorder og grøfter som det var mange av, og unngikk veier og folk så langt jeg kunne. Da det var blitt morgen, hadde jeg tilbakelagt nesten to og en halv mil. Jeg visste ikke når jeg kom til å bli meldt savnet, så jeg hadde skyndet meg gjennom natten.

Da klokken var ni sovnet jeg under en hekk ute på et jorde. Den var full av torner og rev opp klærne mine, jeg ble rispet opp på hendene og i ansiktet, men jeg var trett, adrenalinet som hadde gitt støtet til flukten var borte for lengst, og jeg hadde ikke sovet så godt siden jeg var ti år.

I det som fortonet seg som uker, gikk jeg om natten og sov om dagen. I denne fasen hadde jeg en plan, jeg visste hvor jeg skulle. Av og til stjal jeg tepper og klær fra klessnorene. Jeg stappet dem ned i ryggsekken. Jeg tok sjampo hvis jeg fikk øye på et åpent baderomsvindu i første etasje. Jeg stjal såpe. En dag stjal jeg en designerbluse fra en klessnor. Jeg brukte den aldri, jeg bare tok den og begravde den langt ned i ryggsekken. Jeg tok den frem og beundret den fra tid til annen. Det er ikke alltid galt å stjele, tror jeg.

Jeg skjønte raskt at det å forsvinne handlet om å opprettholde et normalt ytre. Hvis jeg ble for skitten ville folk legge merke til meg. Knepet var å holde seg forholdsvis ren. Jeg vasket meg på toaletter på kjøpesentre; jeg anla en selvsikker mine og gikk inn i hotellobbyer og benyttet meg av deres fasiliteter. Jeg ble en fan av McDonald’s, og det var der, kanskje ti dager senere, at jeg kom over avisen. Synet av den ga meg sjokk, jeg stirret lamslått på bildet og overskriften: Ingen spor etter rømlingen Ruby. Mor bønnfaller henne om å komme hjem. Moren min virket fullstendig knust på bildet, og kjente et stikk av dårlig samvittighet. Jeg klarte å kvele den, før jeg studerte bildet av meg. Det var tatt av moren min for en stund siden. Jeg ser ikke slik ut nå. Jenta på bildet hadde langt mørkt hår samlet i en hestehale som snodde seg ned over skulderen. Jeg kikket meg rundt i lokalet; ingen holdt øye med meg, så jeg tok med meg avisen.

Jeg leste at det ble oppdaget ganske tidlig at jeg var forsvunnet. Mor hadde gått inn på rommet for å sjekke at alt var i orden ettersom vi hadde hatt en liten krangel kvelden før. Da hun så at jeg hadde dratt, hadde hun ringt politiet, som ikke hadde tatt det så veldig alvorlig. Sytten år gamle jenter har ikke for vane å varsle foreldrene sine når de går ut, hadde de sagt. De hadde ikke skjønt at akkurat denne sytten år gamle jenta var annerledes. Eller det mente i hvert fall moren min. Til slutt, antagelig fordi mor var helt hysterisk, hadde de sendt ut en etterlysning.

Samtlige på hjemstedet deltok åpenbart i letingen etter meg. Folk fra landsbyene i nærheten kom også for å hjelpe til. Mer skyldfølelse. To uker senere så jeg en ny overskrift: Ruby Fairbrothers dobbeltliv avslørt. Kjæresten avhørt.

Det brakte forsvinningen min opp på et helt annet nivå. Utallige bilder av min forvirrede mor prydet aviskioskene. Hun fikk snart følge av bilder av Louis, men ikke den Louis som jeg kjente. Han her så ondskapsfull ut.

Det var nesten så jeg dro hjem. Hun var jo moren min, og jeg var glad i henne. Det var jeg virkelig. Hun hadde sunget meg i søvn da jeg var liten, lest for meg, kjøpt bøker til meg, latt meg ri på ryggen hennes. Hun kunne sparke en fotball tvers over hustaket vårt, hun ga meg en gigantisk teddybjørn da jeg var fire år. Hun fortjente ikke dette. Men på den annen side, hva hadde hun ventet seg? Hun hadde løyet til meg. Om alt som var viktig.

Men skyldfølelsen ga seg likevel ikke. Sammenlignet med andre jenter jeg har truffet, virket ikke livet mitt så ille. Men i likhet med dem, hadde jeg blitt sveket av noen jeg stolte på. Jeg tenkte at jeg kanskje skulle sende et brev for å si at det sto bra til, men det betydde at jeg måtte gå i en butikk og kjøpe et frimerke, og med bilder av meg overalt kunne jeg ikke ta sjansen på det. Etter en stund forsvant jeg fra avisenes forsider og andre nyheter tok over, og selv om jeg begynte på flere brev til henne, sendte jeg dem aldri. Jeg klarte ikke å si det jeg ville ha sagt. Ikke skriftlig. Så jeg sendte aldri noe. Det er som når man har vondt i magen og man bestemmer seg for å gå til legen, men så går smertene over og man glemmer det. Jeg tvang meg selv til å glemme det. Og jeg ble aldri gjenkjent, ettersom det var ingen som så spesielt nøye på meg. Siden har jeg skjønt at man egentlig ikke ser på andre. I hvert fall ikke på slike som meg, som beveger seg på kanten av samfunnet. Men vi befinner oss der nettopp fordi vi ikke vil bli sett, noe som jeg mener gjør at vi er verdt å bli sett.

Jeg jeg forlot meg selv i Wexford og ble en annen under reisen hit. Og vet dere hva? Jeg og moren min burde blitt sett mye tidligere.

5

Til tross for at jeg ikke har noen ting nå, er livet mitt mer ordnet enn noen gang. Jeg står opp tidlig, for frokosten på senteret er klokken åtte, og jeg må gå cirka tre kilometer for å komme meg dit. Keith og Margo fortalte meg om stedet, og først trodde jeg at det var en felle, men så for en måned siden var jeg så sulten at jeg tenkte: Hvorfor ikke? Så nå drar jeg dit hver morgen. På gode dager, når verden ikke helt har våknet til liv ennå og det er stille overalt, som om noe stort er i ferd med å skje, liker jeg til og med spaserturen. Tidlige morgener er hellige, trygge tidspunkt. Alle drittsekkene og køddene ligger fortsatt og sover. Morgenene er for de som nylig er blitt hjemløse. De som ennå ikke er blitt lurt av gatas avskum.

Stedet er ikke for overnatting eller opphold om dagen, de gir deg bare en stor frokost, slik at man kan holde det gående. Den første gangen jeg spiste der, ble jeg overrasket over mye vi fikk. En komplett engelsk frokost: varm mat, kornblanding hvis vi ønsket det, og frukt som vi kunne ta med oss. Jeg går med en jakke med store lommer nå. Det er dusj der også, og den bruker jeg vanligvis etter frokosten. Man må etterlate den ren og tørr, og håndkleet man bruker, må man legge igjen i skittentøyskurven.

Og så er det bare hele dagen og meg. Det er verst når det regner – man må finne ly, forsøke å unngå å bli gjennomvåt, men man merker likevel at regnet trenger seg gjennom klærne litt etter litt. Man trasker dryppende våt gjennom gatene, håper at noen vil slippe en inn i butikken sin, slik at man kan få varmet seg. Det er bare når det virkelig øser ned at jeg går tilbake til hekken. Ellers liker jeg å bevege meg rundt omkring. Det gjør at jeg føler meg normal.

På varme dager ligger alt til rette for meg. Jeg kan gå hvor jeg vil. Sitte i parken og være akkurat som alle andre som er der. Men det er jeg ikke. Det er som om de kan merke at jeg er annerledes, og de drar ungene sine unna hvis de kommer for nære. Det gjorde de også da jeg jobbet, så jeg har vel aldri klart å passe ordentlig inn. Men det er greit for meg. Jeg liker å ha et forbudt område rundt meg. Stort sett. Enkelte ganger gir jeg etter; jeg føler meg så ensom at jeg spør folk om veien bare for å ha kontakt med dem i noen få, flyktige sekunder.

I dag, etter frokosten, går jeg til torget selv om det regner. Jeg er iført regnjakken min og varme støvler og et fargerikt skjerf. Jeg setter meg på benken midt imot kirkeklokken og venter. Regnet blir kraftigere mens minuttene tikker langsomt av sted. Det trommer mot hetten og jeg stikker hendene med hansker på inn i jakkeermene i et forsøk på å holde uværet borte.

Når man sitter på den samme flekken dag ut og dag inn, blir man godt kjent med folks føtter og bein. Man kjenner igjen den støvelen eller den joggeskoen eller de forskjellige måtene å gå på. Visse bein passerer ved visse tidspunkt. Klokken blir ti, den nærmer seg elleve, og hjertet mitt begynner å slå som en tromme i brystet i mitt. Jeg hever blikket og ser nedover gaten. Den er tommere enn i går på grunn av regnet. Jeg ser den gamle damen med de store sorte skoene komme trippende mot meg. Hun går alltid rett mot meg før hun i siste øyeblikk gjør et nummer av å svinge unna og gå videre. Hun bærer på en handleveske. Hun handler en gang i uken på Lidl oppe i byen. Hun har hund ettersom hun kjøper mye billig hundemat. Jeg liker hunder.

Joggerne stryker forbi, samt han som sykler med en hånd på styret mens han balanserer en stabel med esker med den andre. Damen med den splitter nye babyen går energisk og raskt med sin trehjulede barnevogn. Biler og busser kjører forbi. Max går ikke inn på Maguires kaffebar og kommer ut igjen med sandwicher. Jeg venter en time, men jeg vet at han ikke kommer, slik han ikke har gjort de siste fire dagene.

Jeg tenker tilbake på den siste gangen jeg så ham. Han hadde det travelt, det virket som det var noe som plaget ham, kanskje tanken på den kvinnen som var etter ham. Han satte seg ikke ned som vanlig, ble bare stående urolig og se ned i mobilen. Så sa han noe merkelig. Han spurte meg hvilken farge skyldfølelse har. Det var så merkelig. Jeg sa at jeg trodde at den kanskje ville være lilla, mørk lilla som en flekk, og han sa at det stemte. Det var lilla over alt. Så dro han.

Er det noen andre som savner ham bortsett fra meg? Ingen andre i gaten har merket at han ikke er her. Ingen andre stirrer på døren til kaffebaren og venter på at han skal dukke opp med smilet sitt og sine rykende varme kaffekrus. Hvordan kan noen som har gjort et så stort inntrykk på meg, være så lite savnet av alle andre?

Men om ikke annet så kan jeg gjøre noe med det nå. Jeg er voksen. Jeg er tjuefem år, tror jeg. Jeg skal finne ham.

Tanken spikrer meg til benken. Det svimler for meg. Jeg gisper.

«Er alt i orden?»

En dame står og kikker på meg.

Jeg nikker, unngår blikket hennes.

«Det hørtes ut som du hadde det vondt.» Hun er bekymret.

«Nei.»

Hun nøler. Jeg kan se på henne at hun lurer på om jeg vil angripe henne. Til slutt, til min store overraskelse, setter hun seg ved siden av meg. «Her.» Hun roter rundt i lommen og drar opp en femmer. «Få i deg noe varmt.»

Vennlighet gir meg alltid en klump halsen. Innvendig er jeg sint, men jeg vet at i løpet av få minutter vil sinnet forandre seg til noe annet. Noe mildere og mer føyelig. Jeg kan ikke sette navn på det. Så jeg lar henne presse seddelen ned i hånden min. Jeg sier ingenting.

Det virker som hun er usikker på hva mer hun bør gjøre. «Du kan få deg en kaffe der borte.» Hun peker på kaffebaren som Max pleier å bruke. «Ha det.» Hun reiser seg. «Vær forsiktig.»

Jeg ser henne gå.

Jeg sier ikke noe, fordi jeg er redd jeg skal begynne å gråte.

Jeg må finne Max.

Jeg fulgte etter ham hjem en gang. Jeg hadde ikke planlagt det, men da jeg så ham på avstand, tenkte jeg bare: Hvorfor ikke. Jeg hadde jo ikke akkurat noen viktige avtaler jeg måtte holde, så jeg bare falt inn i samme gangrytme som ham. Jeg er flink til å gjøre meg usynlig, så han la ikke merke til meg, eller hvis han gjorde det, sa han ikke noe om det. Han bor i en annen by på den andre siden av fjellet, kanskje seks–syv kilometer unna. Turen er innprentet i hukommelsen min.

Jeg forlater High Hills ved hjørnet av Lidl og tar fatt på en bratt bakke. Jeg lurer på om han kan være syk. Eller om han har flyttet. Det håper jeg ikke. Bortsett fra Margo og Keith, er Max den eneste som har snakket med meg på mange måneder. Jeg ville ikke ha likt det om han hadde flyttet og dratt fra meg. Det ville jeg ikke ha likt i det hele tatt. Jeg tør ikke tenke på det engang. Veien er veldig bratt og det er tungt å gå, særlig ettersom regnet pisker meg i ansiktet og gjør det vanskelig å se. På toppen må jeg ta til høyre, og jeg går langs kanten av byen. Jeg ser den ovenfra, som om jeg går på et usynlig tak. Veien er smal, det er bare plass til én bil, og det er hugd ut møteplasser i fjellsiden her og der. Jeg går fortsatt oppover, men nå er det ikke så bratt lenger. Jo høyere jeg kommer, jo stillere blir det, helt til jeg bare kan høre det svake suset fra bilene og regnet som trommer mot hetten. Himmelen er grå, og luften er tung og lummer. Jeg trasker videre. Det begynner å bli varmere, solen titter frem gjennom skyene, veien flater ut, og endelig begynner jeg å gå nedover igjen. Jeg kommer frem til stedet der jeg så Max den gangen. Han jogget veldig langsomt med hodetelefoner over ørene. Først mistet jeg ham av syne, men det var bare én vei, og til slutt fikk jeg øye på ham der han sto fremoverbøyd og gispet etter luft. Jeg så at han stavret seg hjem på skjelvende bein. Det blir etter hvert mer trafikk på veien ettersom den går inn til Dublin. Byen Max bor i ligger i utkanten av Dublin, men han fortalte meg at han går til High Hills spesielt for å kjøpe kaffe. Det er den beste kaffen som finnes, ifølge ham. Jeg blir stående et øyeblikk midt i byen og forsøker å orientere meg. Jeg har alltid vært flinkere til å finne frem på rolige steder. Byer forvirrer meg. Til slutt får jeg øye på biblioteket som jeg dukket opp ved sist gang. Huset til Max ligger i en smal vei bak det. Nummer seks.

6

Første gang Max kjøpte kaffe til meg, hadde det snødd. Tidlig i april. Jeg satt sammenkrøpet i parkasen min mens snøflakene samlet seg opp på bakken ved siden av meg. Jeg skulle til å gå videre, prøve å få litt varme i kroppen, da en kaffe ble plassert ved siden av meg, etterfulgt av en ferdigpakket sandwich. Jeg trodde jeg hallusinerte. Jeg kikket opp og fikk øye på en mannsskikkelse iført en pelsjakke som så på meg.

«Greit?» sa han og gikk videre.

Kaffen var blitt kald da jeg ga etter og drakk den. Jeg puttet sandwichen i lommen for å ha den til senere. Da jeg skulle forlate plassen min, måtte jeg nesten rive meg løs fra benken, så frossen var jeg.

Dagen etter ga han meg en annen type kaffe. Denne var søt og med mye skum. Sandwichen var med ost. Igjen var det eneste han sa: «Greit?»

Han forventet ikke noe av meg, og det var bra.

Dette fortsatte en stund. Jeg vet ikke for hvor lenge. I hvert fall noen uker. Forskjellige kaffetyper, forskjellige sandwicher. Noen ganger la han igjen en bolle.

En morgen ble kaffen plassert ved siden av meg som vanlig, men i stedet for «Greit?», spurte en stemme: «Hvilken liker du best?»

Spørsmålet var så uventet at jeg kikket brått opp og så inn det vakreste ansiktet jeg noen gang hadde sett. Markert, blekt og med smilehull i det ene kinnet. Jeg la merke til de uformelle klærne og Doc Martens-skoene. Et svakt sollys kunne skimtes over hodet hans, og det så ut som om han var omgitt av glorie. Jeg snudde meg vekk.

Han lot seg ikke stoppe. «Det der,» sa han og pekte på kaffen, «er mokka med hasselnøtter. Personlig liker jeg den aller best.» Han ventet.

Jeg løftet koppen og tok en slurk. Det ble stille. «Den er god,» sa jeg. Hvisket egentlig. Man kommer ut av trening. Det er som å lære et språk. Hvis man ikke bruker det, så glemmer man det.

«Hvilken liker du best?»

Jeg ble overveldet. Hvem kunne være interessert i hvilken kaffe jeg syntes var best? Alle sammen var varme. Jeg trakk på skuldrene.

«Hvilken sandwich foretrekker du?» Han hadde bøyd seg ned med hendene løst foldet foran seg. Jeg visste ikke om jeg likte at han var så nær meg. Jeg så på ham med ansiktet delvis bortvendt. Jeg trakk på skuldrene igjen.

«Alle sammen?»

Jeg tok mot til meg. «Alle bortsett fra den med svarte, oppkuttede biter.»

Max sendte meg et rart blikk. «Greit, da skal jeg ikke gi deg den med oliven noe mer.» Han rakte frem hånden. «Max,» sa han.

«Hei.»

Jeg sa ikke navnet mitt den dagen. Jeg tok ikke hånden hans. Men jeg ba ham heller ikke dra til helvete.