Kathryn Hughes

Hemmeligheten

Oversatt av Anita Garmannslund

Til mamma og pappa

Hvis lyset finnes i hjertet ditt,

vil du finne veien hjem.

Rumi

1

Juni 1975

Den første gangen hun giftet seg med Thomas Roberts, var i skolegården da hun var fem år gammel. Seremonien hadde tatt mange dager å planlegge, og da øyeblikket kom, hadde hun hatt på seg en av morens trådgardiner formet som et improvisert slør, med en glorie av påskeliljer på toppen, og alle hadde vært enige om at hun så akkurat ut som en ordentlig brud. Thomas overrakte henne en liten bukett med håndplukkede villblomster som han hadde plukket på vei til skolen, og de hadde stått der hånd i hånd mens lille Davy Stewart forrettet. Davys taleevne ble hemmet av en lammende stamming, og brilleglassene hans, tykke som bunnen på syltetøyglass, gjorde øynene like store som på en lemur, men han var korgutt og dermed det nærmeste de kom til en prest.

Mary smilte ved minnet da hun snudde seg til siden og beundret profilen sin i helfigurspeilet. Hun strøk hånden ømt over den runde magen, og beundret måten den stakk frem på like under brystene og dannet en perfekt kuppel. Hun la hendene på korsryggen, bøyde seg frem og studerte ansiktet for å se om huden hadde fått en egen glød. Barnesokkene hun hadde kjøpt på Woolworths, i en nøytral sitronnyanse, lå på toalettbordet. Hun begravet nesen i ullen, men uten små føtter til å varme dem luktet de bare nye og sterile. Ved lyden av ektemannens klampende skritt i trappen slengte hun barnesokkene ned i skuffen igjen og klarte akkurat å rive puten ut under kjolen, før han åpnet soveromsdøren.

«Der er du jo, skatt. Hva gjør du her oppe?»

Hun dunket i puten for å få den i fasong igjen, og la den på sengen. «Ingenting, jeg bare ryddet litt.»

«Hva? Nå igjen? Kom hit.» Han trakk henne inntil seg, strøk det blonde håret til siden og kysset henne på halsen.

«Å Thomas, tenk om jeg ikke er gravid likevel?» Hun prøvde å holde den klagende tonen borte fra stemmen, men hun hadde opplevd å bli skuffet så mange ganger før, at det begynte å bli vanskelig å fortsette å være positiv.

Han grep henne om livet med begge hender og dyttet henne ned på sengen. «Da får vi bare fortsette å prøve.» Han presset ansiktet mot halsen hennes, og hun kjente den svake, velkjente lukten av kullstøv i håret hans.

«Thomas?»

Han støttet seg opp på albuene og stirret henne dypt inn i øynene. «Hva er det?»

«Du leverer inn oppsigelsen din hvis jeg er gravid, ikke sant?»

Thomas sukket. «Ja, hvis det er det du vil, Mary, så gjør jeg det.»

«Jeg kan jo ikke ta meg av et lite barn og drive pensjonatet helt på egen hånd?» argumenterte hun.

Thomas stirret på henne, og det var kommet en bekymringsrynke i pannen. «Men det kommer til å bli tøft, Mary. Vi har jo nettopp fått en lønnsøkning på trettifem prosent. Det er mye å gi avkall på, det kan du ikke nekte for.»

«Jeg vet det, skatt, men det er en veldig farlig jobb, og du hater den lange arbeidsreisen til gruven.»

«Det har du rett i,» måtte han medgi. «Når hadde du avtale hos legen?»

«Klokken tre.» Hun strøk ham på kinnet med fingeren. «Jeg skulle ønske du kunne bli med meg.»

Han kysset fingertuppene hennes. «Det gjør jeg også, Mary, men jeg skal tenke på deg, og så kan vi heller feire det når jeg kommer hjem.»

«Jeg hater det når du må jobbe nattskift.»

«Det er ikke akkurat det morsomste jeg kan tenke meg heller.» Det ble sagt med et smil som tok bort enhver antydning til bitterhet i ordene hans.

Da han satte seg på sengen for å ta på seg støvlene, klemte Mary seg inntil ham. «Jeg elsker deg så høyt, Thomas.»

Han tok henne i hånden og flettet fingrene i hennes. «Jeg elsker deg også, Mary, og jeg bare vet at du kommer til å bli en vidunderlig mor.»

Helt siden den offisielle bryllupsnatten for tre år siden hadde de prøvd å få barn. Mary hadde ikke forestilt seg at det skulle bli så vanskelig, og nå, i en alder av trettien, var hun smertelig klar over at tiden var i ferd med å renne ut. Hun var født til å bli mor, hun visste det og hadde alltid visst det, og hun kunne ikke forstå hvorfor Gud straffet henne på denne måten. For hver måned som gikk, og hver gang den velkjente, kraftløse følelsen krøp inn i magen og krampene festet grepet, hadde enda litt mer av optimismen ebbet ut, og lengselen etter å få barn hadde blitt enda sterkere. Hun lengtet etter å bli vekket klokken fire om morgenen av et skrikende spedbarn, hun ville nytt tanken på å ha en bøtte med frottébleier som sto og stinket i et hjørne av kjøkkenet. Hun ønsket å se barnet sitt inn i øynene, og se fremtiden. Mest av alt ønsket hun å se Thomas holde barnet sitt ømt i de sterke armene sine – gutt eller jente, det spilte ingen rolle – og høre ham bli kalt «pappa».

Hun hadde en tendens til å stirre altfor lenge på småbarn på gaten, og til å glo olmt på mødre som skjente på barna sine. En gang hadde hun funnet frem et papirlommetørkle og tørket en liten gutt om nesen, for moren hans lot ikke til å bry seg om de lange stripene av snørr som barnet prøvde å nå med tungen. At hun blandet seg inn på denne måten, falt selvsagt ikke i god jord. På stranden hadde hun en gang kommet over en liten gutt som satt ved strandkanten helt alene og trakk pusten i dype, skjelvende hikst, slik alle barn gjorde når de hadde grått for lenge. Det viste seg at han hadde mistet iskremen i sanden etter bare én slikk, og moren nektet å kjøpe en ny til ham. Mary hadde tatt ham i hånden, fulgt ham til iskrembilen og kjøpt en softis til ham, og det strålende ansiktet hans var den eneste takken hun trengte.

Morsinstinktene hennes lå aldri langt under overflaten, og hun begynte å bli mer og mer desperat etter å få sitt eget barn å oppdra – hennes og Thomas’. Mens hun lyttet til ektemannen som gikk omkring på kjøkkenet i etasjen under og gjorde seg klar til nattskiftet, ba hun en stille bønn om at denne dagen ville bli det øyeblikket da drømmen hennes kunne bli til virkelighet.

Det var like etter lunsjtid da toget kjørte inn på stasjonen, og de hvinende bremsene fikk Mary til å holde seg for ørene. Thomas løftet opp bagen og slengte den opp på ryggen. Han hatet disse avskjedene like mye som hun gjorde, men han prøvde alltid å være i godt humør. Han klemte henne så hardt at hun nesten mistet pusten, og hvilte haken på skulderen hennes. «Jeg er sikker på at du får gode nyheter hos legen, Mary. Jeg skal krysse fingrene for deg.» Han løftet haken hennes og kysset henne lett på munnen. «Og jeg lover deg at jeg skal levere inn oppsigelsen min i samme øyeblikk som den lille kommer til verden.»

Mary klappet hendene sammen, og øynene ble store av glede. «Er det sant? Lover du det?»

Han gjorde korsets tegn over brystet. «Jeg lover det, Mary.»

«Takk.» Hun kysset ham på det skjeggete kinnet. «Å Thomas,» sukket hun. «Å skilles er en sødmefylt sorg.»

«Hæ?»

«Romeo og Julie.»

Han ristet på hodet. «Beklager, nå er jeg ikke helt med.»

«Å Thomas,» lo hun og slo ham spøkefullt på skulderen. «De gamle klassikerne er visst ikke noe for deg. Julie sier til Romeo at den smertefulle atskillelsen også er sødmefylt, fordi den får dem til å tenke på den neste gangen de skal møtes.»

«Å, jeg skjønner.» Han trakk brynene sammen og rynket på nesen. «Det er jo noe i det, antar jeg. Han visste hva han snakket om, denne William.»

Han gikk om bord i toget, lukket døren og dro ned vinduet, slik at han kunne lene seg ut. Han kysset fingrene sine og la dem mot kinnet hennes. Hun holdt hånden hans på plass, mens hun strevde med å holde tilbake tårene som hun visste at han hatet så sterkt. «Pass godt på deg selv, Thomas Roberts, hører du?»

Hun viftet med fingeren foran ansiktet hans, og han svarte med en stram militærhilsen. «Ja, sjef.»

Konduktøren blåste i fløyten, og toget satte seg langsomt i bevegelse langs perrongen. Mary løp noen skritt ved siden av toget, mens Thomas vinket med det hvite lommetørkleet sitt og tørket seg i øynene. Hun visste at han ertet henne, og hun kunne ikke la være å smile. «Vi sees om et par dager!» ropte hun da toget satte opp farten og forsvant ut av syne.

Venterommet på legekontoret var smekkfullt og kvelende varmt. Kvinnen som satt ved siden av henne, holdt på et sovende barn, som etter lukten å dømme nettopp hadde fylt bleien sin. Mannen til høyre for henne nøs høylytt i lommetørkleet sitt, etterfulgt av et voldsomt hosteanfall. Mary snudde seg bort og bladde gjennom et velbrukt ukeblad. Timeavtalen hennes var for femten minutter siden, og hun hadde bitt seg gjennom to fingernegler. Omsider stakk resepsjonsmedarbeideren hodet inn gjennom døren. «Mary Roberts? Du kan komme inn til legen nå.»

Mary gløttet opp fra ukebladet. «Takk.» Hun reiste seg langsomt fra stolen, og banket forsiktig på legens dør. Men i samme øyeblikk som hun kom inn i rommet, forsvant all uro. Legen satt bak det store mahogniskrivebordet, men han hadde vippet bakover i stolen, hendene var foldet i fanget, og han hadde et lurt smil om munnen.

Hun bestemte seg for å ta turveien langs sjøen tilbake til pensjonatet. En oppkvikkende spasertur langs strandpromenaden ville gi henne farge i kinnene, og den friske sjøluften ville klarne hodet. Men hun oppdaget at hun egentlig ikke gikk, det var heller et sted mellom sveving og hopping, og da hun var kommet hjem, var hun andpusten og ør i hodet. Hun hørte legens ord om og om igjen i tankene. «Det gleder meg å fortelle deg, Mrs. Roberts, at du virkelig er gravid.» Endelig, etter tre år med hjertesorg, falske alarmer og knusende skuffelser, skulle de bli en familie. Hun gledet seg veldig til å fortelle det til Thomas.

2

Det var den uopphørlige ringingen fra telefonen i gangen nedenunder som rev henne ut av en dyp og drømmeløs søvn. Hun var omtåket og desorientert da hun gløttet bort på Thomas’ side av sengen, men det var ingenting der, bare en tom plass. Hun strøk med hånden over det kalde lakenet, en bekreftelse på at han ikke hadde sovet der, og etter hvert som tankene begynte å klarne, husket hun at han jobbet nattskift. Hun kastet et blikk på klokken på nattbordet i samme øyeblikk som tallene endret seg til 03.37. Den første, vonde klumpen av frykt la seg i mageregionen – ingen ringte på denne tiden av døgnet for å slå av en prat. Hun skyndte seg ut av sengen og dundret nedover trappen, uten å bry seg om at hun kanskje vekket pensjonatgjestene. Hun rev til seg det klumpete, svarte telefonrøret, og pusten kom i korte, uregelmessige støt. «Hallo, dette er Mary Roberts.»

«Hallo, Mrs. Roberts. Beklager at jeg vekket deg.» Den uvirkelige stemmen lød tykk og grov, som om den som snakket, hadde behov for å klarne strupen.

«Hvem er dette?» Munnen føltes knusktørr, og tungen nektet å samarbeide. Svarte prikker danset foran øynene i den mørke gangen, og hun la hånden på gelenderet for å støtte seg.

«Jeg ringer fra kullgruven.» Han tidde et øyeblikk, og Mary hørte at han strevde med å trekke pusten dypt. «Det har skjedd en eksplosjon. Noen av gruvearbeiderne er innestengt, og jeg beklager å måtte meddele deg at Thomas er blant dem.»

Instinktivt la hun hånden på magen, og hun lukket øynene. «Jeg kommer så fort jeg kan.»

Etter at Mary hadde kledd på seg det første hun fant, skrev hun en beskjed til Ruth i all hast. Den unge jenta hadde jobbet for henne i et år nå, og klarte fint å servere frokost til pensjonatgjestene. Det var i alle fall det Mary sa til seg selv, for hun hadde ikke tid til å bekymre seg for alt serviset jenta mistet, eller alle de gangene hun lot baconet ligge for lenge under grillen. En mindre tålmodig arbeidsgiver ville sagt henne opp for lenge siden, men Ruth var den eneste forsørgeren i en familie som besto av den astmatiske faren hennes, som var enkemann, og den yngre broren, som bare kunne gå ved hjelp av beinskinner. Mary hadde aldri hatt hjerte til å gjøre livet enda vanskeligere for henne.

Regnet pisket ned på fortauet da hun åpnet bildøren, mens hun ba en stille bønn om at motoren ville starte. Stanken av olje steg opp fra det gjennomvåte teppet i fotbrønnen. Den gamle Vauxhall Viva-en deres hadde aldri vært en særlig driftssikker bil. Den var mer rustfarget enn lyseblå, og eksosrøret slapp ut en motbydelig, svart røyksky som minnet mer om røyken som ble spydd ut fra en skorstein. Mary klarte å få liv i motoren på det fjerde forsøket, og nådde frem til kullgruven på litt over en time. Hun kunne knapt huske noe fra kjøreturen, men hun visste at hun hadde overskredet alle fartsgrensene, og våget nesten ikke å tenke på om hun hadde brydd seg om å stoppe på rødt lys noen steder.

En liten gruppe tilskuere hadde samlet seg i skråningen ved kullgruven. Mennene sto med bøyde hoder, tause i regnet, og fulgte med mens de ventet. Himmelen hadde fått et aprikosfarget skjær da dagen grydde i horisonten, og den eneste lyden som hørtes, kom fra transportsjakten da den langsomt heiste opp den uhyggelige lasten. Et samlet gisp kom fra tilskuerne idet to lik ble hentet opp fra graven. Mary ville storme frem, men så kjente hun at noen holdt henne tilbake.

«La dem gjøre jobben sin.» En alvorstung mann i hjelm med en hodelampe på forsiden grep henne i skuldrene. Øyeeplene og tennene lyste opp i det kullsvarte ansiktet, og det piplet litt blod fra et dypt sår like over det venstre øyenbrynet. Han var åpenbart en av de heldige.

«Hvorfor tar det så lang tid?» sa Mary fortvilet.

«Det har vært en rekke eksplosjoner der nede, men du kan være sikker på at alle er like oppsatt som deg på å få gruvearbeiderne opp derfra. Alle gjør sitt beste for at dette skal gå bra.» Det voldsomme hosteanfallet fikk det til å høres ut som om han skulle hoste opp den ene lungen, og han harket opp en klump av svart slim som landet på bakken ved siden av Mary, som ikke klarte å skjule sin avsky. «Beklager,» unnskyldte han seg. «Venter du på mannen din?»

Mary nikket. «Thomas Roberts. Kjenner du ham?»

«Ja, det gjør jeg. Han er en dyktig kar, og sterk er han også. Han er ikke redd for hardt arbeid heller. Jeg ville ikke blitt overrasket om en forfremmelse var på trappene.» Han la en beroligende hånd på armen hennes og nikket mot skråningen. «Presten står der borte. Hvis du tror på slike ting, vil det kanskje være en hjelp å be.»

Noen få medlemmer av kullgruveorkesteret hadde kommet til og begynte å spille salmer, men de triste tonene gjorde bare fortvilelsen og den dystre stemningen enda verre, så Mary ruslet bort i et stille hjørne for å vente på nyheter. Hun tvilte på at det ville være til særlig hjelp å be. Hvis det fantes en Gud, ville det vel ikke skjedd en eksplosjon i det hele tatt? På den andre siden kunne det ikke skade. Hun foldet hendene og lukket øynene mens hun formet med leppene en taus bønn om at mannen hennes måtte komme trygt opp fra gruven, og til gjengjeld ga hun all verdens løfter som hun visste at hun aldri kom til å holde. Hun prøvde å unngå å tenke på Thomas som var fanget der nede under føttene hennes, dypt nede i jordens indre, på et sted som måtte være like skremmende og ugjestmildt som selve helvete.

Regnet hadde gitt seg, og himmelen begynte å klarne opp, men innerst inne hadde hun en vond følelse. En høylytt, rumlende torden eksploderte i ørene hennes, og hun kikket opp på himmelen. Folkemengden i skråningen like ovenfor gruven kastet seg samtidig frem til kanten, men brannmennene som koordinerte redningsoperasjonen, strakte armene ut til sidene og hindret dem i å komme lenger frem.

«Vær vennlig å trekke bakover. Kom igjen nå, alle sammen, trekk bakover.» Brannmannens stemme var vennlig, men bestemt.

Mary skyndte seg bort til resten av mengden, og følte plutselig behov for å søke trøst hos andre som var i samme situasjon.

En eldre mann i arbeidsjakke tok av seg skyggeluen og holdt den tett inntil brystet. Han snudde seg mot henne og ristet på hodet. «Hørte du det?»

«Tordenen, mener du?»

«Det var ikke torden, jenta mi, det var en ny eksplosjon.»

«Å gud, nei.» Hun grep den fremmede i armen. «Men de vil klare å få dem ut, ikke sant?» Stemmen sank til en hvisking. «Det må de.»

Han prøvde å smile. «Vi kan bare håpe og be. Hvem venter du på?»

«Mannen min, Thomas.» Hun klappet seg på magen og la til: «Vi venter barn.»

«Så hyggelig for dere. Gutten min er der nede. Billy.» Han gjorde et kast med hodet. «Moren hans står oppe i skråningen, helt fra seg. Vi mistet den andre sønnen vår, Gary, i en motorsykkelulykke i fjor, og hun har fortsatt ikke kommet over det.» Han tidde et øyeblikk og ristet på hodet. «Dette kommer til å ta knekken på henne, det er helt sikkert.» Han kastet et stjålent blikk på Marys mage. «Når kommer babyen, da?»

«Å, jeg har nettopp fått vite at jeg er gravid. Thomas vet det ikke ennå engang.» Hun merket at haken dirret, og ordene satt fast i halsen da hun begynte å skjelve. «Han betyr alt for meg. Jeg tror ikke jeg klarer å holde ut hvis noe har skjedd med ham. Jeg har elsket ham siden jeg var fem år gammel. Jeg kan ikke miste ham nå.»

Den gamle mannen rakte frem en værbitt hånd. «Jeg heter Arnold. Hva sier du til at vi kommer oss gjennom dette sammen, eller hva, jenta mi?» Han dro frem en lommelerke og bød henne. «Ta en liten tår brandy, så får du varmen i deg, eh … Hva heter du?»

Hun ristet på hodet til brandyen. «Jeg heter Mary, Mary Roberts.»

Arnold tok en god slurk av lommelerken, og skar en grimase da brandyen gled nedover strupen. «Jeg skal si deg noe, Mary,» sa han. «De gruvearbeiderne der nede fortjener hver eneste penny av lønnstillegget – det er en skitten, farlig jobb.» Den bitre tonen røpet det sydende raseriet. «Men hva kan en gjøre? Gruvearbeid ligger i blodet i slekten vår. Billy ble født med kullstøv i håret.»

Mary la armene tett inntil kroppen. «Jeg hater det også, men Thomas har lovet å si opp når babyen kommer. Vi driver et pensjonat, skjønner du, så jeg trenger å ha ham i nærheten.» Hun stirret ned på de iskalde føttene. I hastverket med å kle på seg og komme seg ut av huset hadde hun tatt på seg et par sandaler, og nå sivet gjørmen opp mellom tærne.

Transportheisen våknet til live med en knirkende lyd igjen, og tausheten la seg blant tilskuerne. De to brannmennene som brakte buret opp til overflaten, vekslet blikk, og så snudde en av dem seg mot lederen og ristet på hodet.

«Nei!» skrek Mary. «Er det min Thomas?»

Hun prøvde å løpe bort, men Arnold holdt henne fast. «Mary, jenta mi, vent her, det er best at du ikke ser.»

Det var blitt midt på ettermiddagen da en blek sol omsider brøt gjennom skylaget, og Mary sto fremdeles og skalv. Ryggen verket og magen rumlet, men tanken på mat fikk henne bare til å ville brekke seg.

Brannmesteren, med et alvorlig uttrykk i det sotsvarte ansiktet, tok av seg hjelmen og dro hånden gjennom håret, som var klistret til hodebunnen. Han satte en megafon for munnen. «Kan alle samle seg omkring meg?»

Folkemengden ble taus og subbet noen skritt fremover. Mary klamret seg til Arnold.

Brannmannen kremtet. «Som dere alle vet, har det vært en rekke eksplosjoner i hovedsjakten, cirka seks hundre og ti meter lenger nede. Det anslås at det fortsatt finnes rundt åtti gruvearbeidere fanget bak en brann i hovedseksjonen. Vi har gjort noen fremskritt, men det er tydelig at brannen har festet grepet.» Folkemengden trakk pusten samtidig, og stanset brannmannens forklaring et øyeblikk. Han løftet hånden for å be om stillhet, før han fortsatte i den samme alvorlige tonen. «Luften i sjakten inneholder karbonmonoksid i helsefarlige mengder.» Han slikket seg om munnen og svelget tungt. «Det regnes som høyst usannsynlig at noen kan overleve under slike forhold.» Det kom en gjennomtrengende, langtrukken pipelyd fra megafonen, og Mary holdt hendene for ørene.

Plutselig ble hun varm i hele kroppen, og var redd for at hun skulle besvime. Hun holdt hendene hardt om magen da hun snudde seg mot Arnold. «Hva er det han snakker om?»

Arnold tørket seg i øynene, og så stirret han stivt fremfor seg. «Jeg tror han prøver å fortelle oss at guttene våre er døde.»

Marys knær sviktet under henne, og hun sank ned i gjørmen. «Nei,» jamret hun. «Ikke Thomas, ikke min Thomas.»

Det tok ytterligere fire timer før leteaksjonen ble offisielt avblåst. Frykten for at redningsarbeiderne satte livet på spill, førte til at de ble trukket ut av gruven, og lederen for redningsarbeidet rådet de ventende familiene til å dra hjem og hvile seg. Mens folkemengden løste seg opp, satte Mary seg trassig ned i den gjørmete skråningen og la armene om knærne. Aldri i livet om hun ville forlate Thomas nå som han trengte henne mest. Hun merket at Arnold klemte henne forsiktig om skulderen. «Kom igjen, jenta mi, opp med deg. Du hjelper ingen ved å sitte her, og dessuten har du barnet å tenke på.»

Det var blitt sent på kveld da hun kom hjem. Ruth, velsigne henne, hadde gjort en beundringsverdig jobb med frokosten, vasket opp alle grytene og ryddet rommene. Hun satt ved kjøkkenbordet og leste avisen da Mary kom inn. «Å Mrs. Roberts. Hva kan jeg si? Jeg hørte det på radioen. De sa at det var ingen som overlevde.» Hun reiste seg og åpnet armene mot arbeidsgiveren.

Mary overså gesten – ethvert tegn til vennlighet ville ganske sikkert få henne til å tippe utfor kanten. «Jeg går bare opp på rommet mitt, Ruth. Takk for alt det du har gjort i dag. Du skal få betalt for det.»

Alene på soverommet deres åpnet hun klesskapet og tok ut en av Thomas’ skjorter. Hun presset den mot nesen og tvang duften av ham opp i neseborene. Hun ville puste ham inn, og for alltid være gjennomsyret av den velkjente duften av ham. Hun rev av seg klærne og tok på seg skjorten. Den var altfor stor nå, men det ga henne en viss trøst å vite at om noen få måneder ville den passe henne perfekt. Hun ville oppdra Thomas’ barn og sørge for at han eller hun visste for en modig mann han var, og hvor mye han hadde gledet seg til å bli far.

Da utmattelsen overmannet Mary, la hun seg ned på puten og lukket øynene, men det tok bare noen sekunder før bildene av Thomas som ble kvalt bak en vegg av flammer, fikk henne til å reise seg opp igjen og løpe ut på badet. Hun skvettet kaldt vann i ansiktet og stirret på sitt eget speilbilde i det skjoldete speilet over vasken. Kinnene var strimete av skitne tårer, øynene var blodskutte, og det var kommet små poser under dem. Hun skyndte seg å ordne på det flattrykte håret, og tenkte et øyeblikk at Thomas ikke måtte få se henne i denne ustelte, sjuskete tilstanden. Så stoppet hun opp og grep tak i kanten av vasken. Hun hadde ingen anelse om hvordan hun skulle klare seg uten ham, eller hvordan hun skulle oppdra barnet deres helt på egen hånd. Det var alt hun hadde igjen av Thomas nå, men det var også det mest dyrebare. Hun undret på om det ville være nok til at hun klarte seg gjennom den vanskelige tiden som lå foran henne.

Hun våknet noen timer senere, utstrakt på sengen, fremdeles kledd i Thomas’ skjorte. Munnen var tørr, hodet verket, og stanken av røyk hang fortsatt i håret. Den venstre armen hang utenfor sengekanten, og det prikket og stakk i den. Det tok flere sekunder før hun husket at livet aldri ville bli som før igjen.

Hun subbet ut på badet og sto med ryggen mot toalettet da hun heiste opp skjorten. Hun trakk ned trusen, stirret på den røde flekken og skrek.

3

Mars 2016

En skarp solstråle trengte gjennom de bladløse trærne og ga gjenskinn i navneplaketten av gull på kirsebærtrekisten. Beth skygget med hånden for øynene og blunket bort den midlertidige blindheten. Frosten i gresset knaste under føttene hennes, og hun knep øynene sammen da hun gløttet bort på de andre sørgende som sto der med bøyde hoder, og mange av dem tørket seg i øynene. Hun dro frem et papirlommetørkle fra ermet og presset det mot munnen for å kvele skriket som truet med å overdøve den dystre forsamlingen. Sognepresten sendte rundt en eske med jord, og Beth tok en håndfull og kastet den forsiktig på kisten. Lyden av jorden som dunket mot det harde treverket, var som et ekko av dundringen i hodet. Hun hadde vært så glad i moren, men det burde ikke endt på denne måten. Det var fremdeles så mye som ikke var blitt sagt, og nå var det for sent.

Sogneprestens ord skar gjennom den kalde marsvinden, den hvite messedrakten sto som et seil omkring ham, og den hårlakkerte hentesveisen sto rett til værs på en komisk måte.

«Ettersom det var den allmektige Guds vilje å ta Mary Roberts sjel ut av denne verden, overgir vi derfor legemet hennes til jorden. Av jord er du kommet, til jord skal du bli, av jord skal du igjen oppstå …»

Michael tok et fastere tak i hånden hennes som et tegn på solidaritet, og hun var takknemlig for den beroligende gesten. Det var ikke første gang hun lurte på hva hun skulle gjort uten ektemannens uforbeholdne støtte. Men nå var de begge hjelpeløse, og den eneste kvinnen som kunne kommet dem til unnsetning, lå like dypt begravet som hemmeligheten hun hadde tatt med seg.

Jake satt oppreist i sykehussengen med et puslespill spredt utover brettet foran seg da Beth og Michael kom tilbake. De hadde ikke hatt tid til å skifte, og de mørke klærne sto i skarp kontrast til de lyse, sterile omgivelsene på sykehusavdelingen.

Beth bøyde seg ned over sengen og kysset sønnen på pannen. «Vi kom tilbake så fort vi kunne.»

Michael satte i gang med den innviklede håndhilsingen som det hadde tatt flere uker å perfeksjonere, og som endte med at begge knipset med fingrene og dunket knyttnevene mot hverandre. «Hvordan går det med den store gutten min?» Han rusket sønnen i håret.

«Se, pappa!» Jake klappet på det fullførte puslespillet. «Jeg er ferdig med det, og sykepleieren sa at det var beregnet for sju–åtteåringer, og jeg er bare fem.» De store, sjokoladefargede øynene hans strålte av glede.

Michael snudde brettet rundt for å kunne se det bedre. «Du er så flink, Jake. Jeg er så stolt av deg.»

«Var det en fin begravelse for bestemor?»

Michael gløttet bort på sin kone. «Ja, den var grei nok, antar jeg. Men du ville nok ikke likt den. Altfor lang og kjedelig for deg, gutten min.»

«Jeg ville gjerne vært med. Jeg var glad i bestemor, og jeg ville vært med på festen etterpå.»

Michael lo. «Jeg ville ikke akkurat kalt det en fest, Jake. Det var ingen selskapsleker eller is med gelé.»

Beth satte seg på sengekanten ved siden av Jake. «Jeg vet at du var glad i bestemor, og hun var glad i deg også, men det er viktig at du blir frisk. Det er iskaldt ute, og vi vil ikke at du skal få …» Hun avbrøt seg selv, og ga seg til å rydde bort puslespillet før hun endret samtaleemnet. «Men nå er middagen din her hvert øyeblikk, Jake. Kan du huske hva du får å spise?»

Jake knep øynene sammen og tenkte seg om en liten stund. «Nei, men jeg skal vedde på at det er den klumpete potetstappen igjen.»

Michael lo. «Du vet ikke hvor heldig du er, gutten min. Jeg smakte ikke en ordentlig potet før jeg var omtrent sju år gammel. Moren min trodde at potetstappe kom fra en pakke, og det var når hun i det hele tatt brydde seg om å lage mat.»

Beth og Jake vekslet et megetsigende blikk, og så begynte begge å spille på en imaginær fiolin.

Michael strakte hånden under dynen og kilte Jake under ribbeina. «Ja, ok, dere to, veldig morsomt.»

Latteren stilnet brått ved lyden av doktor Appleby som kremtet. En nyrespesialist sto ved enden av sengen med en skriveplate i hånden. «Beklager at jeg forstyrrer. Hvordan føler du deg i dag, Jake? Du ser i alle fall mye bedre ut. Kanskje vi bør tenke på å sende deg hjem snart.»

Jake spratt opp på kne og hoppet i sengen. «Ja! Jeg vil dra hjem! Kan jeg det, mamma?»

Beth la en beroligende hånd på skulderen hans. «Forsiktig, Jake, du må ta det rolig, husker du det?» Hun snudde seg mot doktor Appleby. «Mener du det, doktor? Tror du han kan være klar til det?»

«Jake skal snart spise middag nå. Dere kan jo bli med meg på kontoret mitt, så kan vi ta en prat?»

Doktor Applebys kontor var like velkjent for Beth og Michael som deres egen stue. Til tross for at han omga seg med et tilsynelatende kaos, noe de høye stablene med journaler og de utallige brukte kaffekoppene kunne tyde på, hadde de full tillit til ham som lege for deres eneste sønn.

«Hvordan gikk det i din mors begravelse, Beth?»

Beth ble rørt over omtanken han viste.

«Så bra som man kan forvente, er vel det rette uttrykket.»

Legen skjøv lesebrillene ned fra hodet og dro hendene gjennom det tykke, hvite håret. Beth la merke til de pent klipte neglene. Hun visste ikke hvor gammel han var, men gjettet på at han ikke kunne være langt unna pensjonsalderen. Hun skjøv tanken fra seg.

«Mmm … Akkurat. Vel, som dere vet, gikk det veldig bra med Jakes operasjon i går, og jeg er glad for at kateteret sitter godt på plass. Han har et lite kutt like under og til høyre for navlen, som det selvsagt er en bandasje på for øyeblikket.» Han så på skrivetavlen igjen. «Resultatene av blodprøvene er gode. Kreatininverdien har gått ned, blodtrykket er litt forhøyet, men det er som forventet hos en gutt med hans tilstand.»

Michael lente seg frem og la albuen på skrivebordet mellom dem. «Når vil dialysebehandlingen begynne, doktor?»

«Vi må vente til det har dannet seg arrvev rundt kateteret for å holde det på plass, og dere to må selvsagt bli ferdig med dialyseopplæringen. Han vil få noen behandlinger på sykehuset på forhånd, og dialysesykepleieren vil gå gjennom alt i detalj med dere før Jake blir utskrevet. Det viktigste å være på vakt overfor på dette stadiet, er peritonitt, en infeksjon som rammer bukhinnen. Men som sagt vil sykepleieren gjennomgå symptomene med dere og hva dere skal gjøre hvis det oppstår noen problemer.» Han la fra seg notatene, og presset håndflatene mot hverandre. «Jeg forstår at dette er vanskelig for dere. Jake er en robust, liten gutt, tross alt, men som jeg har sagt før, må dere forberede dere på at han nå vil ha behov for en transplantasjon. Helt fra den dagen han ble født, har vi alle fryktet at det kunne bli nødvendig på et eller annet tidspunkt, men jeg vet at det ikke bidrar til å gjøre det lettere for dere.»

Beth ristet på hodet. «Vi gjør det som er nødvendig, doktor Appleby.»

«Selvfølgelig. En nyre som transplanteres fra en levende donor, fungerer bedre enn en nyre fra en nylig avdød donor, og de varer lenger, men som dere vet, er ingen av dere en match, så vi må kanskje begynne å vurdere andre muligheter.»

Han snakket med en så lav og rolig stemme at det var vanskelig for Beth å høre ham tydelig. Øynene var tørre og irriterte under kontaktlinsene, og hun verket etter å gni seg i dem med knyttnevene for å lindre kløen. Hun visste at det ikke var rettferdig å stille det neste spørsmålet, men før hun fikk sukk for seg, glapp det ut av henne. «Kan du flytte ham lenger opp på ventelisten?»

Legens svar var vennlig, men bestemt. «Ventelisten er ikke en kø, Beth. Du venter ikke til det blir din tur, og så får du den neste tilgjengelige nyren.»

Beth kjente at hun rødmet. «Jeg beklager, doktor Appleby. Jeg føler meg bare så hjelpeløs.»

«Jeg forstår frustrasjonen din, og jeg skal prøve å berolige deg. Barn og unge voksne blir prioritert til en viss grad, men i realiteten dreier det seg om å finne den rette pasienten til den rette nyren. Det skylder vi både giveren og mottakeren. Som du kanskje kan tenke deg, er ikke tilgangen på langt nær så stor som etterspørselen, og vi må sørge for at antall frastøtelser blir så lavt som mulig. I mellomtiden vil peritonealdialysen gjøre jobben for nyrene.»

Michael ristet på hodet. «Stakkars gutt. Og han må gjennomgå dette hver eneste kveld?»

«Jeg er redd for det, Michael. Men du vil bli overrasket over hvor fort han venner seg til det. Jeg slutter aldri å bli både imponert og ydmyk over å se hvordan enkelte barn takler dette. Dette vil bli en livsstil for ham og for dere nå, og den støtten dere viser hverandre, vil bidra til å gjøre dette så smertefritt som mulig for Jake.»

Beth la merke til at Michael småbet i huden omkring tommelfingeren. Bekymringen sto skrevet i ansiktet hans, og hun prøvde å huske sist hun hadde sett ham le. Ikke de gangene de begge hadde småledd litt med Jake for å holde humøret hans oppe, men en ordentlig, stresslindrende, hjertelig latter. Det spontane uttrykket for ren, uforfalsket glede som de fleste mennesker tok for gitt. Selv i den dempede belysningen i doktor Applebys kontor så Michael eldre ut enn sine førtiseks år. Håret var fremdeles tykt og stort sett mørkt, men de grå hårene var begynt å komme til syne i tinningene, og rynkene rundt øynene virket mer åpenbare. «Distingvert» pleide moren hennes å kalle ham, men Beth visste at det bare var et fint ord for «gammel». Hun tok hånden hans i sin.

Han sendte henne et beroligende blikk før han fortsatte: «Vi vet at Jake får den best mulige behandlingen, doktor Appleby, og det er vi takknemlige for.» Han snurpet munnen sammen og la til med ettertrykk: «Svært takknemlige.»

En lysstråle lyste opp det lille kontoret da en sykepleier åpnet døren. «Doktor Appleby, kan du … Å, jeg beklager, jeg visste ikke at du var i et møte.»

«Det er i orden, jeg tror vi er nesten ferdige her.» Han reiste seg og tok både Beth og Michael i hånden.

«Dere må bare ringe, når som helst på døgnet, hvis dere blir urolig for noe, for hva som helst. Dere er ikke alene her, vi skal få Jake gjennom dette i fellesskap.»

Så snart Beth var kommet ut i korridoren, kjente hun den vanlige trangen til å gå inn til sønnen igjen. Hun kunne ikke huske sist hun bare hadde gått til et sted, uten å kjenne en følelse av frykt som trakk henne mot målet. Michael ropte etter henne.

«Jeg skal bare kjøpe to kopper kaffe til oss.»

Hun snudde seg og vinket samtykkende med hånden, mens de høye hælene klapret bortover det nyvaskede gulvet. Hun så fareskiltet som var satt opp for å advare folk mot det glatte gulvet, men senket ikke farten. Den høyre foten skjøt ut på en måte som ville vært komisk under andre omstendigheter, men hun klarte å holde seg oppreist og fortsatte å skritte bortover, og etterlot seg et langt, svart sklimerke på det ellers så plettfrie gulvet. På et eller annet vis hadde hun klart å holde balansen og hadde fortsatt å gå. Det var det eneste hun trengte å gjøre, sa hun til seg selv, det var det eneste hun trengte å gjøre.

Jake satt oppreist i sengen og drakk appelsinjuice, med en rensket tallerken på brettet foran seg.

«Har du spist opp alt sammen? Hva fikk du?»

«Fisk og erter og den potetstappen, men jeg moste klumpene ut med gaffelen, og etterpå var det eplesmuldrepai med is, men eplene var altfor varme, og jeg brente meg på tungen.»

Beth kikket inn i sønnens munn. «Å kjære. Ja, jeg kan se at du har spist is. Var det jordbær?» Hun tok et papirlommetørkle ut av ermet. Det var allerede en sammenkrøllet klump, men hun fuktet det på tungen og tørket bort den rosa barten hans.

Michael kom tilbake med kaffen. Hun tok imot pappkruset, men som vanlig var kaffen glovarm, så hun satte den på skapet ved sengen, på trygg avstand.

«Vil du at jeg skal bli hos Jake i natt, skatt? Du ser helt utkjørt ut.»

Hun lot hodet sige ned på Jakes pute, og lukket øynene. Michael hadde lagt merke til hvor sliten hun var nå, så det hadde ingen hensikt å skjule det lenger. «Hvis jeg bare kan få lukke øynene et par minutter, går det bra.» Hun visste at det ikke var sant. Om hun så hadde sovet i ett strekk de neste tolv timene, ville hun likevel følt seg utmattet når hun våknet. Hele lageret av fysiske og mentale krefter var sterkt redusert, og hun hadde ingen anelse om hvordan hun noensinne skulle klare å fylle det igjen. Med en kraftanstrengelse løftet hun hodet og snakket til Jake.

«Vil du at pappa skal være hos deg i natt?» Det var et retorisk spørsmål, og hun trengte ikke å vente på et svar.

«Ja, pappa!» Han klappet de små hendene sammen som om han ønsket Michael velkommen opp på scenen. «Pappa er den beste.»

Beth halte seg opp av sengen og rakte armene ut mot sønnen. «Kom hit, da, og gi meg et kyss.»

Jake satte seg opp i en knelende stilling og la de små, tynne tannpirkerarmene rundt halsen hennes. Den varme kroppen føltes varm, men skjør, og hun var redd for å klemme ham for hardt. Hun stakk hånden innenfor pyjamasjakken hans i stedet, og klødde ham varsomt på ryggen med de lange neglene sine. Det var slik hun hadde fått ham til å sove da han var et lite barn, og han nøt det fremdeles nå. Hun vugget ham fra side til side, og husket hvor enkelt, lykkelig og ukomplisert livet deres hadde vært før Jake fikk diagnosen som hadde gjort dem helt knust.

Tankene gled til moren igjen. Hun hadde også vært oppriktig glad i Jake. Han var det eneste barnebarnet hun hadde, og at hun hadde forgudet ham, var mildt sagt. Hun hadde kjedet vettet av vennene sine med historier om ham, hun hadde hatt et bilde av ham i håndvesken som hun dyttet opp i ansiktet på folk så snart anledningen bød seg, og hun hadde gitt ham den aller største gaven man kan gi – sin egen tid. Så lenge Jake var hos henne, ble de skitne grytene stående, og husarbeidet kunne vente. Så hvorfor Mary hadde holdt tilbake informasjon som muligens kunne reddet Jakes liv, var noe Beth aldri ville klare å forstå, et mysterium som moren hadde tatt med seg i graven.