Kelli Estes

Jenta som skrev i silke

Oversatt av Guro Dimmen, MNO

Kelli Estes

Jenta som skrev i silke

Oversatt av Guro Dimmen, MNO

Til min mann, Chad.

Uten deg ville jeg ikke vært meg.

Prolog

Søndag 7. februar 1886, like etter solnedgang
Puget Sound, Washington-territoriet

Liu Mei Lien kjente dampskipet riste under føttene og lurte et øyeblikk på om det var sin egen skjelvende kropp hun kjente.

«Du har ikke noe valg», hveste faren, og før hun skjønte hva som skjedde, hadde han dyttet henne bort til den kalde metallrelingen. «Opp med deg, Mei Lien.»

Hun så skrekkslagen på ham. Hun hadde alltid adlydt ham blindt. Men dette? «Jeg klarer det ikke.» Hun presset hånden mot sitt hamrende hjerte og kjente myntpungen under bandasjene. «Vær så snill!»

Ansiktet hans ble hardt. «Ikke svikt meg, datter. Gjør det. Nå!»

Tonen hans fikk frykten til å vike, lenge nok til at fornuftens stemme brøt gjennom. Den fortalte henne at faren hadde rett. Hun hadde ikke noe valg.

Skjelvende klatret hun opp på relingen og ble sittende og balansere på toppen, med hender som klamret seg til den våte metallstangen. Under høyre håndflate kunne hun kjenne et lite søkk der noen hadde malt over en gammel skramme. Hun lurte på om dette var det siste hun rørte ved i livet.

Før Mei Lien rakk å si mer, hadde faren lagt håndflatene mot korsryggen hennes og dyttet henne av skipet.

«Bàba!» skrek hun, og ordene ga gjenlyd mens hun falt. Da hun traff det kalde vannet, ble all luft presset ut av henne. Fingrer av is dro henne ned i tomheten under.

På en eller annen måte fant hun krefter til å kjempe. Hun sparket fra og krafset i vannet, og klarte å dra seg selv opp mens det brant i lungene.

Så snart hun fikk hodet over vannet, sugde hun lufta ned i lungene mellom voldsomme host. Hun gned vannet ut av øynene og så skipet passere farlig nær. Faren sto ved relingen, men med ryggen mot henne, som om han ikke nettopp hadde dyttet sitt eneste barn brutalt ut i det som kunne bli hennes død.

En bølge skylte over ansiktet hennes, og hun kunne kjenne at hun sank igjen. Denne gangen føltes lemmene stive, og hun begynte å få krampe i musklene i det iskalde vannet. Instinktene tok over og fikk føttene hennes til å sparke fra og armene til å dra kroppen unna skipet, slik faren hadde lært henne en gang for lenge, lenge siden. Hun stengte tankene ute og la på svøm, uten noen formening om hva hun svømte mot.

Det hamret av kulde i Mei Liens hode. For hvert tak hun tok, verket lemmene etter hvile, etter å gi seg hen til suget nedenfra, til løftet om ro og varme.

Hun så etter skipet en siste gang, et fjernt skimmer av lys som var i ferd med å forsvinne.

Familien hadde forlatt henne. Livet hadde forlatt henne. Hvis hun ga etter for vannets sug, hva spilte det vel for rolle?

Hun oppga kampen og gled ned i vannets kjølige grep, ønsket at det skulle bære henne med til åndeverdenen. Hun så til og med døden komme. Den reiste seg opp fra vannet som et enormt, svart havmonster, et skulende, gult øye boret seg inn i det verkende hodet hennes. Akkurat da monsteret grep tak i henne, kunne hun kjenne tomheten ta over tankene.

Hun ønsket den velkommen.

Kapittel 1

Søndag 27. mai – våre dager
San Juan-øyene, Washington

Inara Erickson sto ved fergas sidereling sammen med søsteren og så bølgene fra båten slå innover mot øya Decatur. En kald luftbølge la seg om henne og fylte nesen med et hint av solstekt sedertre, fuktig mose og en ram saltvannslukt. Dette minnet førte henne straks videre på ferden, til familieeiendommen og alt hun hadde etterlatt seg der for mange år siden.

Hun var ikke klar for disse minnene ennå, så hun skjøv dem bort og, i et forsøk på å ignorere den dirrende, smeltende følelsen i dypet, vendte oppmerksomheten mot sin eldre søster, Olivia. «Liv, holder du varmen? Vi kan godt gå inn. Ta en kopp kaffe.»

Vinden rykket en lang, blond hårtjafs ut av Olivias knute. Hun strøk den bak øret og løftet ansiktet mot solen, som uvanlig nok for denne årstiden skinte ned på dem. «Nei, nei, dette er himmelsk.» Hun dro jakken tettere om seg og skuttet seg mot den bitende kalde lufta som steg opp fra vannet.

«Takk for at du ble med meg i dag. Er du sikker på at det er greit for Adam å se etter ungene?»

Olivia åpnet øynene og sendte Inara et blikk som sa at hun ikke hadde tenkt å bekymre seg for familien i dag. «De klarer seg. Jeg er glad for at du ba meg om å være med. Jeg kan ikke fatte og begripe at det er ni år siden vi var her sist.»

Inara nikket og betraktet en flokk niser som kappsvømte med ferga, de svarte kroppene deres buet seg inn og ut av solstenkede bølger. «Jeg burde ha dratt og besøkt tante Dahlia før hun døde, men …» Hun trakk på skuldrene, fant ikke de riktige ordene. «Jeg vet ikke. Det var for tøft, tror jeg.»

Olivia la en arm om Inaras skulder og klemte den. «Samme her … Det var lettere bare å gå videre.»

Inara svelget og skulle til å si mer, men en bråkete ungeflokk kom tumlende ut av sidedøren. En av dem, en guttunge på omtrent ti, pekte på en av nisene og ropte: «Se! En spekkhogger!»

Inara gliste til søsteren, som gliste tilbake. Hver gang de kom til Orcas om sommeren da de var barn, hadde de følt seg overlegne fordi de visste så mye om øyas flora og fauna. De hadde pleid å le av turistene, unger som dette, som trodde de skulle få se orca-hvaler, altså spekkhoggere, langs fergeruten. Alle som var herfra, visste at hvalene holdt til vestenfor San Juan-øyene, i Haro-stredet.

«Det var jammen noen små hvaler», sa en kortere, kvinnelig utgave av gutten og satte hendene i siden. «Er du sikker på at det er en spekkhogger?»

Broren hennes fnøs slik bare brødre kan fnyse. «Jeg er ikke dum heller.»

Olivia dultet til Inara og pekte på et sjømerke, hvor en fet steinkobbe lå og hvilte på det rustne metallet.

Det er som om tiden har stått stille her, tenkte Inara. Og akkurat som ferga smøg seg inn mellom øyene, smøg hun seg nå tilbake til det livet hun hadde forlatt – og det kjentes overraskende fint. Den eneste forskjellen var at hun nå anså søsteren sin som venn, mens de på den tiden ikke helt hadde klart å bygge bro over de åtte årene som skilte dem.

Inara kunne kjenne mobilen vibrere i jakkelommen og tok den opp for å svare, glad for at ungene nå var på vei mot baugen, slik at det ble stille på sidedekket. «Det er Nate», sa hun til Olivia før hun la telefonen mot øret. «Hei, storebror, gjett hvor Liv og jeg er akkurat nå.»

«Portland?»

«Nei, nærmere.» Hun måtte rope over bråket fra båtmotoren.

«Vancouver?»

«Nei. Vi er på ferga på vei mot Orcas.»

Det ble stille. Så kremtet Nate. «Går det bra med dere?»

«Ja», svarte hun, selv om hun ikke var helt sikker på at det var sant. Hun overlot til Nate å skjønne hvor vanskelig det var å komme tilbake hit for første gang. «Olivia får meg til å tenke på andre ting.»

«Bra. Du, jeg har et spørsmål til dere begge. Jeg er her sammen med pappa, og vi prøver å sette en dato for innvielsen av Duncan Campbells minnepark. Siden borgermesteren er på reise uken før, lurte vi litt på den sjette oktober. Passer det for dere?»

Duncan Campbell var tipptippoldefaren deres på morssiden. Det var han som hadde startet skipshandelen i Seattle. Han hadde emigrert fra Skottland på slutten av 1800-tallet, etablert seg i det som bare var en gjørmete trelastby på den tiden, og bygget opp et internasjonalt rederi fra grunnen. Takket være ham var Seattle nå kjent som en viktig havneby. Hadde det ikke vært for Duncan Campbell, hadde byen kanskje aldri blitt satt på kartet, og det visste folk i Seattle. De hadde kalt opp bygninger etter ham og viet en hel avdeling til ham på Museum of History and Industry. Det var Duncans suksess som hadde satt ham i stand til å bygge familiens gods ute på øyene. Rothesay var oppkalt etter hjembyen hans i Skottland.

«Er det da Duncans statue skal avdukes?» spurte hun og siktet til bronsestatuen faren hadde bestilt for over et år siden. Statuen skulle få en fremtredende plass i den nye offentlige parken selskapet hadde bygget nede ved vannet, like ved der cruisebåtene la til. Det var faren til Inara som nå ledet selskapet Duncan en gang hadde stiftet, Premier Maritime Group, bedre kjent som PMG. Faren hennes hadde tatt over styringen etter sin kones far for mer enn ti år siden. Han hadde gjort det veldig bra selv også, utvidet og startet cruisebåtvirksomhet til Alaska, Mexico og Karibia.

«Det stemmer. Hva sier du til sjette?»

«Vent litt.» Hun senket telefonen, fant frem kalenderen og informerte Olivia om planene. Olivia nikket. «Den sjette passer for oss begge», sa Inara til broren.

Et høylytt pip kunne høres over fergas høyttaleranlegg, fulgt av en beskjed om at passasjerene som skulle i land på Orcas, burde vende tilbake til sine kjøretøyer.

«Jeg må stikke», sa Inara til Nate og gikk bort til sideinngangen sammen med Olivia.

«Vent. Pappa lurer på om han skal ringe megleren og få ham til å sette i gang med papirarbeidet.»

Inara smilte for seg selv. «Si til ham at jeg tar meg av dette, men takk.» Faren hennes la ikke skjul på hvor lettet han var over at hun skulle selge eiendommen ingen av dem ønsket lenger.

«Lykke til i dag. Hold meg oppdatert på hvordan det går.»

«Det skal jeg.» Hun la på, og så gikk hun og Olivia ned den grønne metalltrappen til bildekket og fant den gamle BMW-en hun hadde hatt siden hun var ferdig på high school. Gjennom frontruten kunne hun se Orcas nærme seg, og hjertet hennes slo raskere for hvert sekund som gikk. Svetten rant ned mellom brystene hennes.

Orcas hadde en utstrekning på hundre og femti kvadratkilometer og var dermed den største øya i San Juan-øygruppen nordvest i Washington, dog ikke den mest folkerike, med sine fem tusen fastboende. Fergekaia i Orcas by lå i bunnen av den venstre utstikkeren av den hesteskoformede øya som bøyde seg rundt vannmassene kalt East Sound. Dette betydde at Inara måtte kjøre opp i bøyen, til byen Eastsound – oppkalt etter sundet – og deretter en fjerdedel av distansen nedover den høyre utstikkeren for å komme seg til Rothesay. På denne kjøreturen kom hun til å passere ulykkesstedet.

Dette hadde vært et feilgrep. Hun burde ha sendt noen andre for å inspisere eiendommen og sortere eiendelene tanten hadde samlet seg gjennom nittisju år. Inara kunne ha tatt én telefonsamtale, satt en eiendomsmegler på oppgaven og bare blitt hjemme i Seattle, i fred og ro. Hun hadde egentlig nok å tenke på nå som hun skulle begynne i ny jobb om et par uker.

Olivia må ha sett panikken bre seg i henne. «Inara, det går bra. Jeg er her, og vi skal møte dette sammen. Ikke vær redd.»

Inara følte seg som en unge på Olivias undersøkelsesbenk før en vaksine, men hun måtte innrømme at den beroligende stemmen hennes hjalp. Hun kikket bort på søsteren. «Er ikke du også litt skremt? Du har jo ikke vært her siden den gang, du heller.»

Olivia nikket. «Jo, litt.» Gjennom frontruten kunne hun se bremselysene bli slått på i bilene foran dem, en antydning om at det var på tide å sette i gang motoren og kjøre av ferga. «Fortell meg om den nye jobben. Du avsluttet masterstudiet i mars, og så tar du allerede fatt på en karriere hos Starbucks. Er du ikke spent?»

Inara lot seg lokke av søsterens avledningsmanøver mens hun manøvrerte bilen forsiktig av ferga, inn på øya. «Jo, jeg er kanskje det. Jeg skal jobbe med global forsyningsledelse. Fortalte jeg at de kan komme til å sende meg til Italia i løpet av de første tre månedene?»

«Så hvorfor sier du at du ʻkanskje’ er spent?»

Søsteren hennes fikk naturligvis med seg forsnakkelsen. Inara så frustrert bort på Olivia før hun ga opp og innrømmet det: «Jeg vet at det er en fantastisk mulighet, og pappa er så stolt over at jeg fikk dette tilbudet …» Hun slet med å finne de riktige ordene. «Jeg er bare ikke sikker på om det er riktig for meg.»

«Du kan jo bare prøve det et par år, og så finne noe annet. Det kommer pappa til å skjønne.»

«Ja visst», bifalt Inara, uten å være helt overbevist. De fortsatte å snakke litt om jobben, men Inara kjente at minnene distraherte henne.

Orcas Road var akkurat slik den alltid hadde vært, med solen som boret seg inn mellom trærne og sendte flekkete skygger over frontruten. Gjennom skogen fikk hun et og annet glimt av de enkle strandhyttene, side om side med herskapshusene til millioner av dollar. Grusveiene var ofte den eneste indikatoren på at det fantes en bolig bak trærne. Hun rullet ned vinduet og trakk inn duftene som hodet hennes hadde glemt, men som noe i henne likevel hadde holdt fast ved – solvarmet jord, blomstrende bjørnebærbusker, den skarpe saltvannslukten. Da hun pustet det inn, kjente hun en bevegelse i seg, som om en brikke falt på plass.

Hun pustet fremdeles inn alle duftene da de nådde toppen av bakken og kom til den svingen der moren deres hadde omkommet. Da hun fikk øye på stedet, ble all luft sugd ut av henne, og hun gispet.

«Bare kjør videre», mumlet Olivia. «Det går bra.»

Inara hadde vært femten år da moren deres døde i en bilulykke i denne svingen. Politiet hadde sagt at det måtte ha dukket opp noe i veibanen, kanskje en hjort eller en vaskebjørn, og at moren deres antakeligvis hadde svingt brått for å unngå den, for så å miste kontrollen over bilen. Inara visste at moren var en svært oppmerksom sjåfør, og at hun aldri ville ha mistet kontrollen over bilen – hadde det ikke vært for at hun var så opprørt og distrahert av krangelen med Inara.

Olivia skjønte ikke dette. Ikke helt. Hun hadde vært tjuetre år da det skjedde, og allerede gift og i gang med turnustjenesten. Hun hadde ikke vært på Rothesay da den lokale sheriffen kom til dem med blinkende lys og trykket en søkkvåt hatt mot brystet i medfølelse.

Inara sakket av på farten, til langt under fartsgrensen på 60 km/t, og konsentrerte seg om å puste mens hun forsøkte å unngå å se på noe annet enn veien foran seg.

Men så skjenet blikket hennes ut til siden av veien.

Det fantes ikke lenger noe tegn til skader på det enorme sedertreet. Bjørnebærranker og markblomster vokste der, urørt og i overflod, som om ingenting fryktelig noensinne hadde skjedd her. Som om bilen ikke hadde krasjet inn i treet og slengt morens kropp mot den ru barken.

Noen bak henne tutet, og hun innså at hun hadde stoppet opp midt på veien. Forvirret løftet hun hånden til et unnskyldende vink og kjørte forsiktig inn i svingen før hun satte opp farten. En svart SUV freste forbi henne og forsvant. Fingrene hennes holdt krampaktige om rattet.

«Kanskje du burde kjøre inn til siden.»

Uten å svare fulgte Inara søsterens forslag, sakket på farten og kjørte inn til siden på den første grusveien de kom til. Så lukket hun øynene og lente pannen mot rattet. Etter den forferdelige dagen hadde hun blitt med faren tilbake til Seattle og prøvd å leve videre som en normal tenåring, men alt hadde forandret seg. Normale tenåringer forårsaket ikke sin mors død.

Nate befant seg også midt i studiene, og det var bare Inara og faren som var igjen hjemme, to skip med brukne propeller som drev rundt på livets strømninger, ute av stand til å finne veien tilbake. Inara hadde blitt svært bundet til faren og alle hans drømmer for henne. Etter high school hadde hun begynt å studere økonomi og ledelse for å glede ham, selv om hun godt kunne tenkt seg å gjøre noe helt annet, kanskje antropologi eller historie.

«Jeg vet at det er vanskelig, men du har klart deg helt fint så langt.» Olivia strøk Inara over ryggen og snakket dempet, slik hun pleide å snakke til sin tre år gamle datter etter et trassanfall. «Skal jeg kjøre?»

Det hjalp, innså Inara. Søsterens stemme ga henne et fast holdepunkt, slik at hun klarte å dra seg opp fra den avgrunnen hun kunne ha sunket ned i hvis hun hadde vært her alene. Hun trakk pusten dypt enda en gang, så løftet hun blikket og så ut av frontruten, lettet over at veien videre ikke lenger virket uoverstigelig. Hun kunne fortsette. Hun hadde klart seg så langt, som Liv hadde sagt, og hun skulle klare å fortsette, ikke fordi hun hadde arvet et hus hun måtte ta seg av, men fordi det var på tide å konfrontere fortiden og ta et skritt videre. «Det går bra med meg nå.»

Hun kjørte bilen ut på veien igjen og kastet et siste blikk i bakspeilet, før hun resolutt rettet blikket mot det som lå foran henne.

Foran henne lå Rothesay. Foran henne lå alle avgjørelsene som skulle tas om den forsømte eiendommen Dahlia hadde etterlatt henne. Inara hadde blitt litt overrasket da testamentet ble lest opp, samtidig hadde det virket logisk. Selv om Dahlia var morens grandtante, var det som om Inara og Dahlia var nærmere beslektet. Av de tre søsknene var det Inara som hadde vært mest knyttet til øya, og som hadde tilbrakt mest tid sammen med Dahlia. Den neste delen av testamentet hadde imidlertid forbløffet henne, for her hadde Dahlia uttrykt ønske om at eiendommen skulle gjøres om til et pensjonat, slik at Rothesay nok en gang kunne fylles med liv og røre.

Mente hun virkelig det? Et pensjonat? Selvfølgelig ville hun gjerne oppfylle Dahlias siste ønske, men Inara hadde sin egen karriere å tenke på nå som hun endelig var ferdig med studiene. Hun var sikker på at Dahlia ville ha skjønt at det var mye viktigere for henne å betale ned studielånet med pengene fra salget enn å drive et pensjonat for å oppfylle en annens drøm. Første avdrag på lånet forfalt i september. Om bare noen få måneder.

Det var synd hun ikke kunne beholde eiendommen som feriested, slik den hadde vært brukt i hennes oppvekst. Dahlia hadde bodd der fast med sin partner, Nancy, og hadde tilbudt full bruk av godset og omliggende eiendom til hele slekten, akkurat slik foreldrene og besteforeldrene hennes hadde gjort før henne. Det var her alle hadde kommet sammen i ferier og høytider, og det var her Inara og søsknene hennes hadde tilbrakt hver eneste sommer mens foreldrene fremdeles jobbet i Seattle. Moren hadde alltid tatt seg fri i juli og vært sammen med dem ute på øya, og de fleste helgene også. Når hun ankom fredag kveld, hadde de pleid å tenne bål på stranden.

Å beholde Rothesay som familiested virket fornuftig, men et pensjonat? Galskap.

Inara og Olivia hadde tatt den første ferga ut, og klokka var ikke engang ni da de nådde de to steinsøylene som markerte inngangen til Rothesay. Inara fulgte den svingete oppkjørselen gjennom skogen, og begge søstrene strakte hals for å få et første glimt av godset. Da Inara fikk øye på det, gispet hun.

Det så forferdelig øde ut. Forsømt. Hun ville så gjerne føle morens og tante Dahlias nærvær der, men eiendommen fremsto som livløs. Halsen hennes snørte seg sammen, og hun frøs, til tross for morgensolen som flommet over marken. Hun parkerte foran det som en gang hadde vært et prakteksemplar av en fontene, men som nå var tørr og svart av mugg. «Det må ha vært for mye for Dahlia å ta vare på, tror jeg.»

«Ja», sa Olivia og steg ut av bilen. «Vi burde ha dratt hit ut og hjulpet henne, og ikke trodd på henne da hun sa at hun klarte seg helt fint alene.»

Inara hadde ikke skjønt at Dahlia og Nancy var et par, før hun var godt voksen. Det var ikke noe det ble snakket om i familien, men det var definitivt årsaken til at Dahlias far i utgangspunktet hadde gjemt henne bort på øya, skjermet mot sladderen i 1930-årenes Seattle. På den annen side hadde Dahlia elsket øya og ønsket å bo der, like intenst som faren hennes hadde ønsket å holde henne skjult.

Inara steg ut, gikk rundt bilen og stilte seg ved siden av Olivia for å granske dette hjemmet de hadde tatt for gitt hele livet. Lyden av sangfugler i skogen rundt dem la etter hvert en demper på det som verket i henne, og til slutt var hun i stand til å se gjennom skuffelsen. Til hennes overraskelse lå det nyslått gress strødd ut over den asfalterte oppkjørselen.

Ingen skulle egentlig ha vært her i måneden som hadde gått siden Dahlia døde. Hvem hadde slått gresset?

«La oss gå inn.» Olivia gikk mot den doble inngangsdøren.

Inara ble stående et øyeblikk og fortsatte å granske huset. Denne gangen kunne hun kjenne en velkjent sitring i kroppen. Hvis hun myste, kunne hun se forbi den avskallede malingen og den sammensunkne verandaen og skimte stedets hjerte, magi og løfte om eventyr.

Et stikk av adrenalin satte fart på beina hennes, og hun fulgte etter søsteren bort til huset. Hun var en liten unge igjen, det var sommerferie, og hun ivret etter å gjøre alt på en gang, men tvang seg til å gå langsomt slik at hun rakk å ta inn alt.

Hovedhuset var i kolonistil og statelige tre etasjer høyt, hvite søyler kranset det brede inngangspartiet, og buede trinn ønsket gjestene velkommen. Fra hvert hjørne av husets forside brakte toetasjes gallerier hovedhuset i kontakt med lignende, mindre bygninger som sto vendt mot hverandre. Hele strukturen dannet altså en bred U med oppkjørselen og fontenen i midten.

Til venstre for henne lå garasjen, og over den biljard- og røykerommet. Til høyre lå Dahlias hus, det opprinnelige huset på denne eiendommen. Duncan Campbell hadde oppgradert det slik at det skulle passe sammen med resten av godset da det ble bygget, noe som også innebar at det var satt opp søyler på den bitte lille verandaen ved inngangspartiet. Dahlia burde ha sittet på den verandaen nå med sin dampende tekopp.

Inara kjente et stikk i hjertet. Hun burde ha innsett for lenge siden hvor viktig tante Dahlia var for henne. Hun burde ha funnet en måte å tilbringe tid med henne på, uansett hvor vanskelig det var for henne å være på øya. Dahlia hadde tatt vare på henne og søsknene hver sommer. Og det var Dahlia som hadde holdt henne hele den fryktelige natten etter at moren døde.

Men lenge før den tid hadde Dahlia vært en helt spesiell skatt, viktigere for Inara enn noen av besteforeldrene. Dahlia hadde nemlig tatt henne med seg når hun luket i hagen og plukket bær i skogen. Hun hadde bygget festninger av sengetøy til Inara på regnfulle dager, flettet blomsterkranser til henne på de solfylte, og bakt kjeks og kaker innimellom, kastet mynt og kron om hvem av dem som skulle få slikke vispen. Inara var helt sikker på at Dahlia hadde jukset til seg dem med sjokolade.

Hadde Dahlia egentlig visst hvor høyt Inara elsket henne? Inara hadde dratt fra øya etter ulykken og aldri kommet tilbake. Herregud, hun hadde ikke engang kommet i fjor vår, da Nancy døde. Hun hadde overbevist seg selv om at Dahlia skjønte at det var for vanskelig for henne å komme.

Og likevel, her var hun, altså.

Da Dahlia gikk bort for en måned siden, hadde Inaras far sørget for å få fraktet levningene hennes til Seattle, hvor de hadde holdt en minnestund og gravlagt henne på familiekirkegården. Men nå som hun endelig var tilbake på Rothesay og kjente øyas magi senke seg over henne, begynte hun å lure på om de hadde gjort noe galt.

Hun burde ha ligget her, på den øya hun var så glad i, på den offentlige kirkegården, ved siden av den kvinnen hun hadde vært lykkelig over å bli gammel sammen med, eller et sted på Rothesay-eiendommen.

Inara trakk pusten dypt og snudde seg, løftet blikket mot det tårnende fjellet dekket av eviggrønt bak seg, og forsøkte å dempe trykket i brystet ved å tenke på noe annet enn Dahlia. Der hun sto, stengte trærne for utsikten mot naboens eiendom på den andre siden av veien, og det føltes som om ingenting skilte henne fra det bratte Mount Constitution, som lot til å reise seg rett opp fra East Sound bak henne.

Snart skulle hun kjøre til observasjonstårnet på toppen av fjellet slik de hadde pleid å gjøre da de var barn. Men i dag kjente hun at hun foretrakk følelsen av å være nede på flata, trygg for alt og alle. Som om de bare tilhørte henne, dette fjellet, dette vannet, denne skogen, hvor ting som studielån og nye jobber ikke eksisterte.

Nok en gang kjente hun denne uroen i magen. Den handlet om Orcas’ magi. Den var helt åpenbar for henne i dag, selv om minnene om alt det tapte formørket hennes sinn.

Jo lenger hun oppholdt seg her, desto mer følte hun seg som en slange som felte skinnet, som om noe trangt og hemmende var i ferd med å falle av henne. I ni år hadde hun konsentrert seg om studier og tanker om fremtiden, og nå som fremtiden var her, søkte hun trøst i fortiden. I denne øya. I dette stedet, som føltes mer som hjemme for henne enn farens hus i Seattle.

Kunne egentlig eiendommen fungere som pensjonat?

Hun ristet på hodet og sluttet seg til Olivia ved den doble inngangsdøren, fant nøkkelen i veska og stakk den i låsen. Hun måtte lirke litt, men så falt nøkkelen inn i sporet, og det kom et lite klikk fra låsen.

Med en forsiktig dytt svingte døren opp, og sammen gikk søstrene inn på den flekkete trappeavsatsen mellom første og andre etasje. Selv i det svake lyset fra den åpne døren bak dem og det halvsirkelformede vinduet over kunne Inara se nedover trappen til den store hallen som løp helt bort til de portieredekkede bakdørene. Til tross for støvlaget som dekket det hele, var hakkene og stripene synlige i treverket, og det var åpenbart at både trappen og gulvet trengte en overhaling.

«Skal vi løpe om kapp til hjørnerommet?» ertet Olivia, men ble stående helt stille.

Inara lo av denne påminnelsen fra barndommen, famlet etter panelet med lysbrytere ved siden av døren og skrudde på samtlige. Da lysene langs galleriet ble slått på, løftet hun blikket mot raden av soveromsdører på høyre side. «Jeg skal sove i Dahlias hus i natt, og jeg vedder på at du kanskje vil det også, tatt i betraktning støvlaget her inne.»

Hun og Olivia gikk gjennom storsalen, dro fra forheng, åpnet franske dører, slapp inn luft og sol, løftet varetrekkene av møblene og avduket antikviteter de aldri hadde verdsatt da de var barn.

«Se, dette er Rothesay», sa Olivia med hendene i siden. De betraktet storsalen, nå med to hauger varetrekk på gulvet.

«Mye bedre», sa Inara, men så løftet hun blikket. «Bortsett fra én ting.» Hun løp opp trappen og fortsatte bortover det lange galleriet mot husets bakside og den åpne dagligstuen, hvor husets fruer pleide å drikke sin ettermiddagste og slå i hjel tiden med strikking og sladder. Hun dro fra gardinene som dekket vinduene i oppholdsrommet, og mistet nesten pusten.

Utsikten var ekstraordinær. Fra terrassen på baksiden strakte det seg en bred, grønn plen – nyslått av en eller annen mystisk vaktmester akkurat som på forsiden – fulgt av en stripe skog som skilte plenen fra klippene som stupte bratt ned i sundet. Vannet glitret mellom edeltrær, sedertrær og madronaer, og det kalte på henne, fikk henne til å ville glemme hele inspeksjonen og heller gå og sette seg på stranden der vannet skvulpet, akkurat utenfor rekkevidde. Der skulle sansene hennes fylles til randen, og endelig skulle hun kjenne på at hun levde.

Hvor kom den tanken fra? Hun hadde da levd de siste årene også, bare vært så opptatt med å skaffe seg en utdanning, bli til noe.

Hun ristet på hodet og snudde seg bort fra vinduene, lovet seg selv tid ved vannet før de tok ferga hjem dagen etter.

Inara lot varetrekkene ligge, gikk ut på galleriet igjen og kikket ned på storsalen. Olivia var borte, men flere av dørene ut fra salen sto åpne, og det fikk henne til å tenke at søsteren drev og utforsket første etasje.

Hun kunne nesten høre familiens latter gjalle gjennom huset, moren som ba henne ta med veska, for de skulle ta kajakken til Eastsound og spise lunsj der. Olivias protesterende tenåringsstemme, Nate som tryglet om et minutt til på telefonen med kjæresten.

Om et par måneder skulle Inara overlevere nøklene til godsets nye eiere og snu ryggen til det for alltid. Denne tanken ble raskt fulgt av en følelse av panikk, og det overrasket henne. Hvorfor brydde hun seg? Hun hadde klart seg helt fint uten dette stedet i mange år nå.

Men hun hadde alltid visst at det lå der og ventet på henne. Hun ville at ungene hun en dag planla å få, skulle få oppleve somrene på Rothesay. Søsknenes unger hadde foreløpig også gått glipp av det, men de var små, de kunne fortsatt tilbringe mange somrer her. Solgte hun eiendommen, frarøvet hun på sett og vis den fremtidige generasjonen deres føderett.

Men hun måtte selge. Hun hadde ikke noe valg. Hun måtte overlate stedet til noen som kunne ta det i bruk på en fornuftig måte. Dessuten kom hun til å ha mer enn nok å gjøre med sin nye jobb. Aldri i verden om hun kom til å ha tid til å ta seg av en eiendom hun knapt hadde tid til å besøke.

Inara gikk ned for å finne søsteren og komme i gang med en inspeksjon av godset. De måtte lage en liste over alt som skulle gjøres før det ble lagt ut for salg.

Tre timer senere låste hun opp døren til Dahlias kjøkken. «Du burde ta med deg ungene hit før det selges», sa hun til søsteren da de gikk inn, men så bråstoppet hun, tankerekken ble fullstendig brutt. Rommet gjorde noe med henne, hun ble sendt tilbake i tid, samtidig som Dahlias fravær stakk henne i hjertet. «Å herre min …»

«Det er som om Dahlia og Nancy bare har gått ut et øyeblikk», hvisket Olivia.

Bastkurven på benkeplaten av respatex flommet over av Seattle Times, og kjøkkenbordet var prydet av en stabel romaner med eselører. Ved siden av vasken sto det en svær, hvit tekopp med en leppeformet rosa flekk langs kanten. Dahlias rosa. Den hun alltid bar med seg i gullhylsteret sitt. Og det var denne rosafargen hun hadde stripet håret sitt med den sommeren Inara ble tolv. Inara hadde aldri møtt noen andre åttiåringer som matchet håret sitt med fargen på leppestiften. Synet av den fikk Inaras øyne til å prikke, og hun måtte snu seg bort.

Fra kjøkkenet gikk det en trapp opp til andre etasje. Et par tertefine gule tøfler sto og ventet på eieren sin i bunnen av trappen, oppå et hjørne av det slitte trappeteppet som en gang hadde blitt stiftet fast til trinnene, men som nå krøllet seg opp fra bunnen.

Familiehistorien kunne fortelle at Duncan Campbell hadde kjøpt eiendommen før århundreskiftet og flyttet inn i denne delen av huset, satt opp av den forrige eieren, mens han bygget ut resten av godset, hvor han etter hvert skulle ta imot gjester og holde store fester.

Andre fortellinger, dem som ikke ble fortalt utenfor familien, handlet om utskuddene i familien. Som Duncans hustru. Hun hadde bodd på eiendommen hele året selv om mannen hennes tilbrakte mesteparten av tiden i Seattle, som skipsreder. Hun – Gretna, så vidt Inara kunne huske – hadde blitt diagnostisert med en nervøs lidelse og hadde foretrukket å leve sine dager i fred på øya, bare avbrutt av ektemannens mange selskaper.

Det ble født et utskudd i hver generasjon. Inaras favoritt, Dahlia, hadde vært et av disse. Dahlia var en ihuga selvstendig, ung kvinne som ikke hadde den aller minste interesse av å finne en ektemann eller ta seg en utdannelse. Hun hadde kastet seg over muligheten til å flytte ut til øya da hun var i begynnelsen av tjueårene. Hun hadde blitt eiendommens forvalter og levd det livet hun ønsket. Så vidt Inara visste, hadde Dahlia aldri forlatt øya siden.

Plutselig gikk det opp for Inara, der hun sto i Dahlias hus, langt unna farens forventninger, at dette var det eneste stedet hun noensinne hadde blitt oppfordret til å være seg selv. Hun hadde den litt ubehagelige erkjennelsen av at nå som Dahlia var borte, var hun den neste. Familiens neste utskudd.

Hvordan skulle Inara ellers forklare den fullstendig sprø tanken som hadde spøkt i hodet hennes siden hun steg ut av bilen? At alt hun på sett og vis ville, var å bli her. Hun ville gi avkall på en jobb de fleste ville ha drept for, og heller male og gipse og alt det andre hun og Olivia akkurat hadde listet opp som nødvendigheter for å få eiendommen satt i stand.

En liten latter unnslapp henne før hun visste at den var på vei, og den gjallet gjennom rommet og overrumplet henne fullstendig.

Olivia stakk hodet inn gjennom døren fra stuen ved siden av. «Hva er det som er så morsomt?»

Inara lo igjen, så strakte hun seg etter det rosa og mørklilla sjalet Dahlia hadde hengende ved bakdøren, og draperte seg i det. «Hvordan ser jeg ut? Som en kvinne som kunne drive et pensjonat?»

Søsteren brast ut i en brå, sjokkert latter som fikk dem begge til å fnise ukontrollert. «Det kan du ikke mene.»

Inara skakket på hodet, funderte. «Hva så om jeg mener det? Dahlia har etterlatt seg en hel mappe med planer og prosjekteringer. Plantegninger, til og med. Jeg tror det vanskeligste vil være å fortelle pappa at jeg takker nei til Starbucks.»

Olivia kom inn i rommet mens hun nikket samtykkende. «Men hvordan har du tenkt å betale for oppussingen? Jeg vet at jeg ikke var den eneste som la merke til hvor mye som må gjøres med hovedhuset bare for å få det levelig der. Og du har et studielån å betjene.»

Inara grublet. «Kanskje jeg burde takket ja til den stillingen noen år og så jobbet på eiendommen i helger og ferier.» Herregud, det hørtes slitsomt ut.

Olivia nikket, men var helt åpenbart ikke overbevist. Som den forstandige storesøsteren hun var, trakk hun imidlertid bare på skuldrene. «Du trenger ikke å bestemme deg for det akkurat nå. La oss sjekke resten av huset.»

Inara nikket. I et innfall snudde hun seg mot CD-spilleren på benken og trykket på Play. Ingen av dem hadde forventet de hylende gitarene til klassiske Aerosmith, og de så forbløffet på hverandre før de brøt ut i latter. De lo så godt at Inaras mage verket da de endelig klarte å hente seg inn igjen og fortsette arbeidet. Hun tørket bort en tåre, dro skriveblokken med reparasjonslisten ut av baklommen og ristet på hodet. Aerosmith. Fader som hun savnet Dahlia.

Med skriveblokken i hånden og smådansende til musikken gjorde de opp status i det lille huset. Da de møttes i kjøkkenet en time senere, var begge utsultet.

«Vi burde kanskje kjøre inn til byen og spise lunsj», mumlet Olivia og stirret inn i den tomme fryseren. «En av naboene må ha tømt den etter at Dahlia døde.»

Inara stakk hodet inn i spiskammeret. Peanøtter, pakker med havregryn, olivenolje, balsamicoeddik. «Hva tror du om salte kjeks og te?»

«Godt nok akkurat nå», svarte Liv. Hun strakte seg etter vannkjelen og fylte den i vasken.

Med føttene trukket opp på stolene satt de ved det runde kjøkkenbordet og gomlet i seg kjeks.

«Jeg kunne bodd her og leid inn folk til å sette i stand godset», sa Inara ettertenksomt.

Olivia knep øynene sammen. «Du vurderer det visst på ordentlig, du. Hva med Starbucks?»

Det var galskap å takke nei til Starbucks. Det var akkurat en slik type stilling hun hadde jobbet så hardt for de siste sju årene.

Men ikke én gang i løpet av de sju årene, og ikke engang da hun fikk jobbtilbudet, hadde Inara følt seg så levende og full av ideer om hva som kunne gjøres som nå. Ikke før hun satte sin fot på eiendommen igjen, hadde hun innsett at hun egentlig hadde dormet alle disse årene. Først da hun kom hit, hadde hun våknet skikkelig. Og nå ville hun ikke sovne igjen. «Jeg tror ikke jeg har tenkt så mye på hva jeg ønsker på en god stund», svarte hun omsider, usikker på hvordan hun skulle formulere det.

«Og nå vil du åpne et pensjonat?»

«Nei.» En boblende følelse i magen fikk henne til å sette seg opp, en visjon fylte hodet hennes. «Ikke et pensjonat. Et livsstilshotell. Jeg kan gjøre dette til den fremste feriedestinasjonen i hele det nordvestlige Stillehavet.»

Olivia nikket og lot til å overveie det. Men så, over musikken som fortsatt strømmet ut av CD-spilleren, hørte de en velkjent ringetone fra andre etasje. Olivia skvatt til. «Pokker, jeg må ha lagt igjen mobilen på Dahlias rom.» Hun løp bort til trappen, men før hun hadde rukket å ta så mye som et trinn, satte tåa hennes seg fast i det buktende trappeteppet. Hun falt hardt, og skinnebeina hennes smalt inn i kanten på det neste trinnet. «Au!»

Inara kom seg opp. «Herregud, gikk det bra med deg?»

Olivia vred seg rundt slik at hun satt i trappen med hendene om de skadde leggene, øynene lynte mot søsteren. «Hvis du skal bo her, må du gjøre noe med den dødsfellen.»

Inara hadde stått over søsteren og gransket skadene, men nå stoppet hun opp og møtte søsterens blikk. «Synes du at jeg burde gjøre det?» Begge skjønte at det ikke var reparasjonen av teppet hun snakket om.

Olivia grep Inaras hånd og klemte den. «Jeg synes du skal gjøre det som gjør deg lykkelig. Du har uansett aldri vært særlig glad i kaffe.» Hun stoppet, kremtet, så slapp hun Inaras hånd og begynte å gni skinnebeinet igjen. «Men det kommer ikke til å bli så lett å overbevise pappa. Jeg tror han var glad for at vi endelig skulle legge dette stedet bak oss.»

Inara nikket, kom seg fort ned på jorden igjen. «Jeg vet det.» Hun ville ikke tenke på det akkurat nå. Hun sendte det buktende trappeteppet et olmt blikk. «Jeg burde virkelig få gjort noe med det der.»

Da Olivia fortsatte opp trappen for å hente telefonen, grep Inara tak i det ene sammenkrøllede hjørnet og dro til av all kraft. Med bare en side fremdeles festet til det nederste trinnet var det ikke vanskelig å få løs teppet. Trappen under teppet var laget av gyllen hardved og skjemmet av noe som så ut som årevis av slitasje og hard medfart.

Hun tok et nytt tak og dro i teppet igjen. Det andre trinnet var verre. Hun skrevet over det, satte det ene beinet mot det nederste trinnet og det andre mot det tredje trinnet og rykket hardt i teppet akkurat da Olivia kom ned trappen igjen. Teppet ga såpass etter at hun fortsatte å forsøke.

«Jeg skal finne en klohammer», tilbød Olivia seg.

Inara ville ikke vente, hun dro til av all kraft. Denne gangen løsnet teppet med et smell. Da hun kikket ned, så hun at det ikke bare var teppet som hadde løsnet, men hele trappetrinnet, fremdeles festet til teppet. Der det andre trinnet skulle ha vært, var det nå bare et mørkt hull.

«Du burde kanskje ha ventet.» Olivia snudde seg mot skapet igjen og fortsatte å lete etter en hammer.

Inara sukket og skulle til å sette på plass trinnet igjen, tenkte at hun burde overlate teppet til noen andre, da noe i hullet fanget hennes oppmerksomhet. «Det er noe nedi der.»

«Sikkert et muserede.»

Inara grøsset ved tanken. «Glem hammeren. Jeg trenger en lommelykt. Og gummihansker.» Hun hadde ingen planer om å stikke sine bare hender ned i et muserede. Olivia kom snart med begge deler. Hun ga dem til Inara uten et ord, sendte henne bare et blikk som sa «du er gal», og kikket nedi hullet.

Inara dro på seg hanskene, satte knærne mot det nederste trinnet og rettet lommelykten ned i hullet.

Under et lag støv og spindelvev og, jepp, musebæsj – æsj – lå det en bunt med noe. Definitivt menneskeskapt. Ikke gnagerskapt.

Men det kunne godt hende at musen som hadde etterlatt seg bæsjen, fremdeles var der.

Inara kviet seg for å stikke hånden nedi, men klarte ikke å la den skjulte bunten ligge uten å vite hva det var, så hun holdt pusten og skjøv den hanskekledde hånden forsiktig nedi hullet.

Bunten var myk. Og overraskende lett.

«Hva er det?» Hun kunne kjenne Olivias pust mot bakhodet.

«Pass deg.» Raskt grep Inara tak i bunten og dro den ut fra skjulestedet dens. Hun hadde fremdeles mus på hjernen, så med bunten holdt langt ut fra kroppen snudde hun seg mot bordet mens Olivia slapp trinnet tilbake på plass med et smell.

Inara grep en stabel aviser fra kurven på benken med den ledige hånden. Hun spredte dem ut over kjøkkenbordet og la så den skitne bunten på toppen.

Noe var surret inn i et tøystykke og ble holdt sammen av en brun hyssing. Tingen var kvadratisk og på størrelse med en honningmelon. Hun grep hyssingen og dro i den, men den gled bare ut av de hanskekledde fingrene hennes med knuten intakt.

«Her.» Olivia ga henne en kjøkkenkniv fra blokken på benken.

Snart hadde Inara klart å kappe av hyssingen, og det flekkete oljelerretet åpnet seg.

Inni kunne man se et gulnet blårutete stoff. Var det alt? «Hvem binder sammen og gjemmer en gammel stoffbit?»

«Kanskje det finnes noe mer verdifullt inni den, kanskje et kostbart smykke.» Olivia stilte seg opp så nær Inara at hun kunne kjenne et anstrøk av søsterens kokosnøttaktige bodylotion.

«Eller kanskje en pung med gullmynter, eller en dagbok full av saftige detaljer.» Inara møtte Olivias opprømte blikk og innså at de begge mintes skattejaktene tante Dahlia hadde organisert for dem da de var små.

«Du må åpne den», sa Liv.

Inara skulle til å gjøre nettopp det, men stoppet da hun så de skitne hanskene hun hadde på seg. «Hold den et lite øyeblikk, men vent. Du må ikke åpne den.»

Med stor ærbødighet løftet Olivia den rutete stoffbunten opp fra det skitne oljelerretet. Inara krøllet sammen oljelerretet og avisene og kastet alt sammen i søppeldunken under vasken, sammen med hanskene. Så vasket hun hendene og skyndte seg tilbake til bordet, der søsteren ventet med skatten.

Forsiktig dro Inara bomullsstoffet tilbake, og hun brettet ut hver fold, til tøystykket lå flatt utover bordet. «Det er en herreskjorte.»

«Hvor fikk Dahlia tak i en herreskjorte?»

Så fikk de øye på det skjorten hadde beskyttet.

Det var ikke gull, juveler eller hemmeligheter, Inara tvilte likevel ikke et sekund på at dette var en ordentlig skatt. Et stykke blått silketøy brodert med fargerike tråder i intrikate mønstre og foldet til et kvadrat på størrelse med hånden hennes.

Langsomt og svært forsiktig løftet hun det skjøre stoffet opp fra arbeidsskjorten og brettet det ut.

Så snart silken var brettet helt ut, ble hun stående og stirre på den i undring. Olivia virket også målløs.

Det var et erme. Ikke et helt plagg, men et langt erme med en ermelinning som så fremmedartet ut. Ermet hadde blitt adskilt fra plagget det en gang hadde vært festet til. Men interessant nok var nesten hver eneste millimeter av stoffet dekket av intrikate broderier utført med fargerike tråder, noe som skapte bilder med en detaljrikdom som kunne minne om malerier.

Inara visste ingenting om tekstiler eller søm, men selv hun skjønte at dette ermet ikke bare var en del av et klesplagg, men et kunstverk.

«Hva tror du at det er?» spurte hun søsteren, uten egentlig å forvente noe svar. Hun gransket det med sammenknepne øyne, holdt det opp i ulike vinkler for å forsøke å skjønne hva bildene forestilte, og hva slags plagg ermet var hentet fra.

«Hvorfor skulle Dahlia gjemme et gammelt erme under trappen?» Olivia lente seg mot henne for å se bedre. Inara flyttet seg unna slik at hun slapp til lyset, og de kunne se bildene bedre.

Sentralt i scenen trådene skildret, var det et stort dampskip som drev rundt på opprørt hav. Folk, eller kanskje var det snakk om vannvesener, kanskje havfruer, svømte rundt skipet.

Et stykke unna dampskipet, lenger ned på ermet, så hun en maskulin figur i en bitte liten båt med et gult lys i hånden.

«Kanskje det ikke var Dahlia som gjemte det, men noen før henne», funderte Inara. «Duncan Campbell seilte ofte til Asia. Kanskje ermet tilhørte ham.»

Bildene hadde definitivt noe asiatisk ved seg. Som japanske eller kinesiske malerier hun hadde sett på museer. Hun kunne til og med skimte noe som så ut som bokstaver fra et asiatisk språk vevd inn i scenen.

«Kanskje det er verdifullt, særlig hvis vi kan finne resten av plagget gjemt her et sted.»

«Verdifullt eller ei, hvorfor klippe av et erme og gjemme det under en trapp? Det virker ikke logisk.» Inara sank ned på en stol og ble sittende og stirre på ermet. «Og hva skal jeg gjøre med det?»

Olivia satte seg på stolen ved siden av henne og skakket på hodet. «Jeg antar at det er ditt nå, så du får bestemme.»

Inara stirret på skipet på ermet. Fascinerende, og likevel var det noe ved hele ermet som ga henne følelsen av at hun burde dytte det tilbake under trappen og glemme det.