John le Carré

Spionenes arv

Oversatt av Heidi Grinde

John le Carré

Spionenes arv

Oversatt av Heidi Grinde

1

På sidene som følger, gjør jeg mitt beste for å gi en sannferdig beretning om min rolle i den britiske villedende operasjonen med kodenavn Vindfall, rettet mot den østtyske etterretningstjenesten (STASI) på slutten av 1950-tallet og begynnelsen av 1960-tallet – en operasjon som førte til at den beste britiske hemmelige agent jeg noen gang har arbeidet med, ble drept, i tillegg til den uskyldige kvinnen han ga sitt liv for.

En profesjonell etterretningsagent er ikke mer immun mot menneskelige følelser enn resten av menneskeheten. Det som betyr noe for ham, er i hvor stor grad han er i stand til å fortrenge dem, enten i øyeblikket, eller, som i mitt tilfelle, femti år etter. Inntil for et par måneder siden slo jeg resolutt tilbake de anklagende stemmene som fra tid til annen truet med å ødelegge søvnen når jeg lå i sengen og lyttet til kuenes rauting og hønenes kakling på den avsidesliggende gården i Bretagne som er mitt hjem. Jeg var for ung, argumenterte jeg, jeg var for uskyldig, for underordnet. Er dere ute etter en skalp, sa jeg til dem, så gå til stormestrene innenfor desinformasjon, George Smiley og hans herre og mester – Kontroll. Det var deres raffinerte list, deres utspekulerte, velskolerte intellekt, ikke mitt, som sto bak Vindfall, triumfene og fortvilelsen. Først nå, etter at jeg er blitt stilt til ansvar av Tjenesten som jeg ga de beste år av mitt liv, føler jeg at alderen og forvirringen driver meg til å sette ned på papiret min egen befatning med saken, både de lyse og de mørke sidene. Koste hva det koste vil.

Hvordan jeg overhodet kom til å bli rekruttert til den hemmelige etterretningstjenesten – Circus, som vi unge fremadstormende kalte den i de såkalt gode, gamle dager, da vi ikke holdt til i et grotesk fort ved Themsen, men i et bombastisk mursteinsbygg fra viktoriatiden som fulgte kurven i Cambridge Circus – er like mye av et mysterium for meg som omstendighetene rundt min fødsel, særlig ettersom de to hendelsene er tett sammenvevd.

Min far, som jeg knapt kan huske å ha kjent, var ifølge min mor det svarte får i en velstående, engelsk-fransk familie fra Midt-England, en mann med ubesindige lyster, en raskt minkende arv og en formildende kjærlighet til Frankrike. Sommeren 1930 tok han en helsekur i den franske spa-byen Saint Malo på nordkysten av Bretagne, der han var hyppig gjest i kasinoene og maisons closes og i det hele tatt opptrådte som herre på byen. Min mor – eneste avkom i en familie som hadde drevet jordbruk i Bretagne i generasjoner, og tyve år gammel på den tiden – var også tilfeldigvis i byen, siden hun skulle være brudepike i bryllupet til datteren av en rik kvegauksjonarius. Det påsto hun, iallfall. Men hun er min eneste kilde, og holdt seg ikke for god til å pynte litt på sannheten hvis den stilte henne i dårlig lys, og det skulle overhodet ikke forbause meg om hun hadde andre, mindre aktverdige grunner til byturen.

Etter vielsen, fortsetter mor sin beretning, kom selskapet i stemning etter et par glass champagne, og hun og en av de andre brudepikene stakk av fra mottagelsen og tok en spasertur langs den folksomme promenaden i finkjolene sine – der de møtte min far, som også var ute og gikk med bevisste hensikter. Min mor var pen og lettlivet, venninnen noe mindre. Det ble en rask og heftig romanse. Mor var, forståelig nok, litt svevende med hensyn til hvor raskt det gikk. Det ble hurtig ordnet med et bryllup nummer to. Jeg ble produktet. Min far passet visstnok ikke til å være gift, og selv i de første årene av ekteskapet greide han å være mer fraværende enn til stede.

Men nå tar historien en heroisk vending. Som vi vet, kan krig forandre alt, og på en, to, tre forandret den min far. Ikke før var krigen erklært, før han hamret på døren til det britiske krigsministeriet og meldte seg som frivillig til enhver som kunne bruke hans tjenester. Hans selvpålagte oppdrag – fremdeles ifølge min mor – var å redde Frankrike egenhendig. Dersom det også skulle være å slippe unna familiebåndene, var det en kjettersk tanke jeg aldri måtte gi uttrykk for i mors nærvær. Britene hadde en splitter ny sabotasjetjeneste – SOE – som med Winston Churchills berømte ord skulle «sette Europa i brann». Kystbyene sørvest i Bretagne var travle baser for tysk ubåtaktivitet, og vår nærmeste by, Lorient – tidligere fransk marinebase – den travleste av dem alle. Far ble fem ganger sluppet ut i fallskjerm over bretonsk sletteland, der han allierte seg med den motstandsgruppen han tilfeldigvis fant, og gjorde så mye ugagn han kunne før han ble tatt av Gestapo, led en grusom død i fengselet i Rennes og etterlot seg et bilde av uselvisk plikttroskap som ingen sønn kunne leve opp til. I tillegg etterlot han seg en malplassert tro på det britiske kostskolesystemet til tross for elendige prestasjoner på sin egen britiske kostskole, hvilket dømte meg til den samme skjebnen.

De første årene av mitt liv hadde jeg levd i paradis. Mor laget mat og pratet, morfar var streng, men snill likevel, gården var veldrevet. Hjemme snakket vi bretonsk. På den katolske barneskolen i bygda lærte vi fransk, siden loven påbød det, og en vakker, ung nonne som hadde bodd seks måneder i Huddersfield som au pair, lærte meg elementær engelsk. I feriene løp jeg fritt omkring på jordene og knausene rundt gården, høstet bokhvete til mors pannekaker, matet og passet en gammel sugge ved navn Fadette og lekte viltre leker med ungene på nabogårdene.

Fremtiden betydde ingenting for meg før den slo til.

I Dover ble jeg møtt av en lubben dame som het Murphy og var kusinen til min avdøde far; hun løsnet grepet mitt om mors hånd og tok meg med til huset sitt i Ealing. Jeg var åtte år. Gjennom togvinduet så jeg mine første sperreballonger. Ved middagsbordet sa Mr Murphy at alt ville være over om noen måneder, og Mrs Murphy sa nei, det ville det ikke, og begge snakket langsomt og gjentok seg selv av hensyn til meg. Dagen etter tok Mrs Murphy meg med til Selfridges, kjøpte skoleuniform til meg og tok godt vare på kvitteringene. Dagen etter det sto hun på perrongen på Paddington stasjon og gråt mens jeg vinket farvel med den nye skoleluen min.

Jeg trenger ikke utbrodere den anglifiseringen far hadde påtvunget meg. Det var krig. Skoler måtte greie seg med det de fikk. Jeg het ikke lenger Pierre, men Peter. Jeg ble hånet av skolekameratene for min dårlige engelsk og av mine oppgitte lærere for fransken med bretonsk aksent. Nærmest i forbifarten fortalte de meg at den lille landsbyen vår, Les Deux Eglises, var inntatt av tyskerne. De få brevene jeg fikk fra mor, kom i brune konvolutter stemplet London og med engelske frimerker på. Først mange år senere ble jeg i stand til å fatte hvor mange modige hender de hadde gått gjennom. Feriene ble en uklar blanding av feriekoloni og reserveforeldre. Den forberedende skolen i rød teglstein ble til granittgrå middelskole, men pensum forble det samme: den samme margarinen, de samme oppbyggelige foredragene om imperiet og patriotisme, den samme tilfeldige volden, ubetenksomme grusomheten og utilfredsstilte, retningsløse seksualdriften. En vårkveld i 1944, like før invasjonen i Frankrike, ble jeg kalt inn på kontoret til rektor, som fortalte meg at faren min hadde dødd som en god soldat, og at jeg burde være stolt av ham. Av sikkerhetsmessige grunner fikk jeg ingen ytterligere forklaring.

Jeg var seksten år, en halvvoksen, mislykket engelskmann, da jeg etter en spesielt kjedelig sommertermin kom tilbake til et frigjort Bretagne. Min bestefar var død. En ny partner, monsieur Emile, delte seng med mor. Jeg hadde ikke stort til overs for monsieur Emile. Fadette var blitt delt mellom tyskerne og motstandsbevegelsen, én halvpart til hver. Dels ut fra en glødende pliktfølelse overfor faren min, dels for å flykte fra en motsetningsfylt barndom, snek jeg meg som blindpassasjer om bord på et tog til Marseille, la et år til alderen min og prøvde å slutte meg til den franske fremmedlegionen. Dette dristige og overspente vågestykket fikk en brå slutt da legionen ga etter for min mors inntrengende argumenter om at jeg ikke var utlending, men fransk, og løslot meg tilbake til fangenskapet, denne gangen til londonforstaden Shoreditch og Markus, som besynderlig nok var fars halvbror. Han drev et firma som importerte pelsverk og tepper fra Sovjetunionen – bortsett fra at han alltid kalte det Russland – og hadde tilbudt å ta meg inn som lærling.

Onkel Markus er et annet uløst mysterium i livet mitt. Den dag i dag aner jeg ikke om jobbtilbudet på et eller annet vis var inspirert av dem som senere ble sjefene mine. Da jeg spurte ham hvordan far hadde dødd, ristet han misbilligende på hodet – ikke på grunn av far, men fordi han syntes spørsmålet var for frekt. Det hender jeg lurer på om det er mulig å bli født hemmelighetsfull, på samme måte som folk kan bli født rike, eller høyvokste eller musikalske. Markus var hverken slem eller gjerrig eller smålig. Bare hemmelighetsfull. Han kom fra Sentral-Europa, etternavnet var Collins. Jeg fant aldri ut hva det hadde vært før. Han snakket engelsk med aksent, rivende fort, men jeg fant aldri ut hva morsmålet hans var. Han kalte meg Pierre. Han hadde en kjæreste som het Dolly og drev hattebutikk i Wapping og hentet ham utenfor lageret hver fredag ettermiddag. Men jeg fikk aldri vite hvor de dro i helgene, om de var gift med hverandre eller med noen helt andre. Dolly hadde en Bernie i livet sitt, men jeg ble aldri klar over om Bernie var ektemannen hennes, eller sønnen eller broren, for Dolly var også født hemmelighetsfull.

Og selv nå, i ettertid, aner jeg ikke om Collins Trans-Siberian Fur & Fine Carpets Company var et ekte importfirma, eller en dekkorganisasjon hvis egentlige formål var å innhente etterretningsopplysninger. Da jeg forsøkte å finne ut av det senere, møtte jeg bare en mur. Jeg visste at onkel Markus skalv en god del før han dro på salgsmesser, det være seg i Kiev, Perm eller Irkutsk, og at han drakk en god del etter at han kom hjem. Og i dagene før en salgsmesse dukket det alltid opp en kultivert engelskmann ved navn Jack som sjarmerte sekretærene, stakk hodet inn av døren til postrommet og sa: «Hallo, Peter, står det bra til?» – aldri Pierre – før han tok Markus med seg ut til en bedre lunsj. Og etter lunsjen vendte Markus tilbake til kontoret og låste døren.

Jack påsto at han var sobelskinnmegler, men nå vet jeg at det han i virkeligheten meglet, var etterretning, for da Markus erklærte at han hadde fått legeforbud mot å reise på flere salgsmesser, foreslo Jack å spandere lunsj på meg isteden, og tok meg med til Travellers Club i Pall Mall og spurte meg om jeg ville ha foretrukket et liv i Fremmedlegionen, og om jeg hadde et alvorlig forhold til noen kjæreste, og hvorfor jeg hadde stukket av fra kostskolen når jeg var kaptein på bokselaget, og om jeg noen gang hadde vurdert å gjøre nyttig arbeid for fedrelandet – og da mente han England – for hvis jeg følte at jeg hadde gått glipp av krigen fordi jeg var for ung, kunne jeg ta det igjen nå. Bare én gang nevnte han faren min mens vi spiste lunsj, og da i en så lett tone at jeg kunne ha lurt på om han overhodet husket emnet:

«Å ja – med hensyn til din høyt aktede, avdøde far. Høyst uoffisielt, du har aldri hørt meg si dette, er det greit?»

«Ja.»

«Han var en svært tapper mann, og gjorde en fordømt god jobb for fedrelandet. For begge sine fedreland. Har jeg sagt nok?»

«Ja, hvis du synes det.»

«Skål for ham, da.»

Skål, sa jeg enig, og vi hevet glassene i taushet.

Jack og kollegaen Sandy og en effektiv jente som het Emily, som jeg øyeblikkelig ble forelsket i, tok meg med til en elegant herregård i Hampstead og ga meg et lynkurs i hvordan jeg skulle hente ut materiale fra et avtalt gjemmested i Kiev sentrum – bak en løs murstein i veggen i en gammel tobakksbutikk – som de hadde laget en kopi av i appelsindrivhuset. Og hvordan jeg skulle se etter signalet som fortalte meg at det var trygt å tømme postboksen – i dette tilfellet en bit av et fillete, grønt bånd knyttet rundt et rekkverk. Og hvordan jeg etterpå, for å si fra at jeg hadde hentet det jeg skulle, måtte kaste en tom russisk sigaretteske i papirkurven ved en bestemt bussholdeplass.

«Og kanskje det er best å bruke det franske passet ditt når du søker om visum til Russland,» foreslo han lett, og minnet meg på at onkel Markus hadde en filial i Paris. «Og mens jeg husker det – Emily er forbudt område,» la han til, i tilfelle jeg tenkte i andre baner, hvilket jeg gjorde.

Og det var min første tur som kurer, mitt aller første oppdrag for den organisasjonen jeg senere lærte å kjenne som Circus, og første gang jeg så meg selv som en hemmelig kriger i min avdøde fars bilde. Jeg har ikke tall på hvor mange turer jeg tok i løpet av de neste par årene, det må ha vært minst seks–syv stykker, til Leningrad, Gdansk og Sofia, deretter til Leipzig og Dresden, og alle gikk så vidt meg bekjent helt greit, bortsett fra at man måtte gire seg opp før man dro, og gire seg ned igjen etterpå.

I løpet av noen langhelger på landet, i en annen herregård med en vakker hage, lærte jeg flere triks, for eksempel kontraovervåking, og å arrangere tilfeldige sammenstøt med ukjente mennesker i folkevrimmelen for å foreta en skjult overlevering. Og midt i denne hokuspokusperioden ble det avholdt en diskré seremoni i en dekkleilighet i South Audley Street der jeg fikk overlevert min fars tapperhetsmedaljer, en fransk og en engelsk, med dokumentene som begrunnet utdelingen. Hvorfor vente så lenge? kunne jeg ha spurt. Men på det tidspunktet hadde jeg lært ikke å stille spørsmål.

Det var ikke før jeg begynte å reise til Øst-Tyskland at lubne, bebrillede, alltid bekymrede George Smiley vandret inn i mitt liv en søndag ettermiddag i West Sussex, der jeg ble debrifet, ikke av Jack nå lenger, men av en kraftig kar som het Jim; han var omtrent jevnaldrende med meg, av tsjekkisk opprinnelse, og etternavnet hans, da han endelig fikk lov å ha et, var Prideaux. Jeg nevner ham nå fordi han siden kom til å spille en vesentlig rolle i min karriere.

Smiley sa ikke stort under debrifingen, satt bare og lyttet mens han fra tid til annen stirret ugleaktig på meg gjennom tykke brilleglass. Men da jeg var ferdig, foreslo han en tur i hagen, som virket endeløs og dessuten var omgitt av en park. Vi snakket, satte oss på en benk, vandret litt, satte oss igjen, snakket videre. Min kjære mor – sto alt bra til med henne? Takk, George, hun har det fint. Litt sprø, men ellers i fin form. Og faren min – hadde jeg fremdeles medaljene hans? Jeg sa, som sant var, at mor pusset dem hver søndag. Jeg nevnte ikke at det hendte hun festet dem på brystet mitt og gråt. Men i motsetning til Jack stilte han aldri spørsmål om kvinnebekjentskapene mine. Han må ha tenkt at jo flere, desto bedre.

Og når jeg husker den samtalen i dag, kan jeg ikke la være å tro at han, bevisst eller ikke, tilbød seg å være den farserstatningen han senere ble. Men kanskje følelsen var min, ikke hans. Men faktum er at da han endelig spurte rett ut, hadde jeg en følelse av å komme hjem, selv om hjemmet mitt var i Bretagne på den andre siden av Kanalen.

«Vi lurte faktisk på, ser du,» sa han med fjern stemme, «om du kunne tenke deg å arbeide for oss på mer fast basis? Folk som har jobbet for oss i felten, passer ikke alltid så godt på innsiden. Men i ditt tilfelle tror vi kanskje det. Vi betaler ikke godt, og karriereløpet har en tendens til å bli avbrutt. Men vi mener oppriktig at det er en viktig jobb, så lenge man konsentrerer seg om målet og ikke bryr seg så mye om midlene.»