Ninni Schulman

Velkommen hjem

Oversatt av Kari Engen

Ninni Schulman

Velkommen hjem

Oversatt av Kari Engen

Prolog

Samtale til Medisinsk nødsentral søndag 23. august klokka 01.33.

Operatøren: «Medisinsk nødsentral.»

Kvinne: «Vi trenger en ambulanse. Det er … (uklart) … Å, herregud!»

Operatøren: «Hvor befinner du deg?»

Kvinne: «Jeg vet ikke adressen. Det er bare en sommerhytte … Jeg vet ikke hvordan jeg skal forklare det. Dere må komme. Nå!»

Operatøren: «Hva er nærmeste tettsted?»

Kvinne: «Ekshärad eller Gustavsfors, jeg er ikke sikker. Det er i nordenden av Knon, sjøen altså. Kan dere ikke se signalene fra telefonen? Det er …»

Operatøren: «Hva er det som har skjedd?»

Kvinne: «Vet ikke. Det er fest her og … (uhørlig) … ved siden av stien, helt blodig. Det er blod overalt.»

Operatøren: «Kjenner du puls?»

Kvinne: (Pause.) «Nei …»

Samtalen blir brutt.

LØRDAG 22. AUGUST

1

Magdalena Hansson svingte inn ved garasjen foran den gule trevillaen i Stjärnsnäsvägen og slo av motoren. Hun hvilte hodet mot nakkestøtten. Lukket øynene. Endelig hjemme.

Bildene snurret i hodet. Den svartsvidde fasaden og de sjokkerte beboerne, som nærmest ved et mirakel hadde klart å redde seg ut. Gutten i en altfor stor genser med den utvaskede logoen til Valsarna speedwayklubb på ryggen og som taust klamret seg til morens hals. Genserermene som var brettet opp mange ganger.

Han hadde minnet henne om Nils da han var liten.

Det var den tredje brannen på kort tid, og antagelig ikke den siste. Asylmottaket hadde vekket sterke følelser i området.

Petter kom mot henne over grusstien, som var full av løvetannblader. Han var kledd i arbeidsbukser og T-skjorte, og hadde Liv på armen. Det krøllete, litt uregjerlige håret var samlet i en knute i nakken.

«Hvordan var det der oppe?» spurte han da hun åpnet bildøren.

Magdalena trakk inn lukten av nyklippet gress. Med ett ble hun sju år gammel og gikk med et glass vann til faren, som hadde klippet plenen hele ettermiddagen, mens hun balanserte det så forsiktig hun kunne for ikke å søle. Moren som alltid hadde vært så overbeskyttende.

Hun ristet av seg minnet før det begynte å gjøre vondt.

«Heldigvis ingen som ble alvorlig skadet denne gangen heller. Men det er nok bare et tidsspørsmål.»

Hun så på Livs forgråtte ansikt.

«Hun falt og slo hodet i huskestativet,» sa Petter og viste fram en liten kul i pannen. «Men det er bedre nå.»

«Lille venn,» sa Magdalena og gikk ut av bilen.

Liv strakte seg etter henne, og hun tok henne i armene.

«Ingen som bor i nærheten hadde sett noe denne gangen heller, selvsagt. Ingen vil stå fram i avisen. De tør vel ikke.»

«Eller så er de bare glad for at det brenner,» sa Petter.

Han tok kamerabagen hennes fra passasjersetet, lukket døren og gikk etter dem inn.

«Hvor sykt er ikke det?» sa Magdalena.

«Det er vel ikke helt problemfritt å plassere to hundre flyktninger i en by med tusen innbyggere.»

Magdalena klemte Liv litt hardere og sendte ham et blikk over hodet hennes.

«Du trenger ikke å se på meg på den måten,» sa Petter. «Det må gå an å snakke om virkeligheten uten at du skal få det for deg at jeg er skaprasist.»

«Du synes altså det er en viss logikk i at folk setter fyr på andre menneskers boliger?»

Magdalena satte ned Liv på det bøssete kjøkkengulvet og gikk bort til bordet, der PC-en sto.

«Nei, det har jeg ikke sagt. Det er forferdelig. Det jeg mener, er at det er ganske mange som synes det er en god løsning. Det er ikke noen enslige gærninger som løper rundt med bensindunker som er problemet her; det er alle andre som er tause. Og spørsmålet om hvorfor de er det, må man ha lov til å stille.»

Magdalena tok kameraet opp av bagen og koblet det til maskinen for å begynne å laste over bildene.

«Jeg går ut og fortsetter med gresset,» sa Petter.

«Ok. Tar du med deg Liv? Jeg kommer så fort jeg har skrevet nettartikkelen. Det tar ikke lang tid.»

«Greit. Og du, jeg er faktisk ikke rasist.»

Magdalena sukket.

«Jeg vet det.»

Hun satte seg ved kjøkkenbordet og åpnet skjermen med en langsom bevegelse.

Det meste hun skrev om, klarte hun å ha avstand til, men barn som led, gikk alltid innpå henne. Det slo rot og ble liggende og gnage.

Men det var som vanlig ikke tid til å tenke. Hun logget seg inn på Newspilot, åpnet en ny artikkelmal og skrev den korte nyhetsteksten så fort hun kunne.

Bildene var blitt ganske bra, selv om de selvsagt ikke var i samme klasse som Jens Sundvalls.

Tjue minutter senere kunne hun omsider gå ut i solen og sette seg på kanten av sandkassen. Hun la armene rundt knærne og så på at Liv gravde en grop med en plastspade. Hun var blitt så stor denne sommeren. Det krøllete håret var så langt at det kunne flettes. Ikke fullt så langt som Pippis, men Liv var fornøyd.

Tenk om hun bare kunne få sitte der resten av dagen og se på at Liv lekte og Petter klippet gresset. Motvillig hadde hun vært nede i kjelleren og hentet sovepose og liggeunderlag.

«Jeg vil ikke dra på den festen,» sa hun da Petter kom forbi med gressklipperen. «Og jeg har i hvert fall ikke lyst til å ligge over.»

«Så klart du skal dra,» sa han og slo av motoren. «Det er jo ikke hver dag man har gjenforeningsfest med klassen.»

«Nei, og gudskjelov for det.»

Helt siden invitasjonen kom noen uker tidligere, hadde hun plaget seg selv med den.

«Vi skal være sammen og gjenoppleve gamle minner,» hadde Lena Wahlström og Sandy Kristensson skrevet. «Ta gjerne med gamle fotoalbum.»

Først hadde hun tenkt å droppe hele greia, men så hadde Sandy dukket opp i redaksjonen en ettermiddag og fortalt at Jack Paulsson skulle komme. Kunne ikke det bli en fin artikkel i avisen? Han hadde aldri vært på et eneste klassetreff før, men nå kom han og skulle bo i telt, akkurat som den gangen, og han hadde virket helt vanlig da hun snakket med ham, ikke det minste arrogant eller høy på seg selv.

Interessen for en sånn artikkel kunne ikke Magdalena se bort fra, selv om Jack nå var mer kjent for realitykarrieren og det utsvevende livet sitt enn for musikken. Hun hadde tekstet ham og spurt om han kunne tenke seg å stille opp, og han hadde ikke hatt noen innvendinger, tvert imot. Han hørtes faktisk ut som før da de skrev til hverandre, og hadde straks kalt henne Magda.

Mens Liv gravde med spaden, tok Magdalena fram mobilen og klikket seg inn på Facebook-gruppen «Asplundsskolan 1989».

Sandy hadde skrevet et nytt, entusiastisk innlegg en time tidligere om hvor klare de var, og at de bare ventet på at alle endelig skulle komme. Alle og alle. Sist Magdalena sjekket, var det bare en tredjedel av klassen som hadde takket ja, og de hadde bestilt mat til fjorten personer.

Hun klikket seg videre for å se om noen hadde trukket seg i siste liten, men det var den samme gjengen som før. Lena, Sandy, Ted Jonsson og Jussi Berg. Alle disse støtte hun på nå og da. Også Sune, den gamle klasseforstanderen deres. Det var på hytta hans festen skulle være, som en slags gjentagelse av overnattingsturen de hadde hatt nettopp dit rett etter skolestart i niende.

Men Unni Olander hadde hun ikke sett på sikkert ti år, ikke Alice Nordin heller, til tross for at hun hadde flyttet tilbake til Munkfors igjen.

Også Jack, Mårten Johansson og Freddie Kullberg skulle fortsatt komme.

«Litt morsomt blir det vel?» fortsatte Petter. «Du ser jo ikke Tina hver eneste dag.»

«Ikke deg heller,» sa hun og stakk mobilen i lommen.

Det virket ikke som om Petter hadde hørt henne. Han startet bare gressklipperen igjen for å ta det siste av gresset.

Magdalena fulgte ham med blikket da han satte på hørselsvernet og begynte å gå mot kompostbingen.

Etter at han begynte å jobbe i Norge, føltes det som om helgene deres nesten var hellige. Da skulle de rekke alt. Og denne helgen, da Nils var hos faren sin i Stockholm, og Vanessa og Vendela var på håndballturnering i Örebro, kunne de endelig fått tid til hverandre.

Magdalena hørte det plinge i bukselommen da en ny e-post tikket inn. Med et halvt øye på Liv, som fortsatt gravde med stor konsentrasjon, tok hun fram telefonen igjen. Krampen i magen som hun hadde kjent den siste tiden, vendte tilbake da hun så avsenderen, samletfolk@hotmail.com, men hun åpnet meldingen likevel.

«Noen burde stikke et balltre så hardt opp i fitta di at tarmene løsner, så du får merke hvordan det kjennes, og så du faktisk skjønner at arabere ikke hører hjemme her. Eller du kunne henges naken i en lyktestolpe og piskes. Kutt ut å dulle med muslimpakket, ditt ludder.»

Raskt lukket hun e-posten og stakk mobilen i lommen igjen. Som om det hjalp.

Helt siden hun begynte å skrive om forholdene på asylmottaket for rundt en måned siden, hadde innboksen hennes fylt seg opp med hat av ulik grad. De verste meldingene kom fra tre forskjellige adresser og kunne begynne å gå på repeat i hodet hennes når som helst på døgnet.

«Du burde gruppevoldtas i alle hull samtidig til du blir kvalt til døde, og deretter dumpes i en grøft som den jævla bitchen du er.»

Men hun hadde ikke sagt noe til Petter.

Når han var i Norge, kunne han uansett ikke hjelpe henne, og i helgene ville hun at de skulle snakke om andre, hyggeligere ting. Å håndtere netthets var blitt en del av jobben.

Solen forsvant bak en sky, og Magdalena krøp litt sammen der hun satt. Så slo hun armene rundt beina igjen, så hardt at ingen kunne se at hun skalv.

«Så ille kan det da ikke være,» sa Petter da han kom forbi igjen. «Du pleier å ha det ganske gøy når du først har kommet deg av sted.»

Politistasjonen var helgestille da Christer Berglund og Betty Lisspers kom tilbake fra Ekshärad.

Ingen hadde sett hvem som tente på denne gangen heller, ingen hadde sett noen spraye hakekors på veggen.

Det nedlagte hotellkomplekset lå riktignok litt bortgjemt et stykke fra veien, og bygningene sto i vinkler som gjorde det enkelt å holde seg skjult, men likevel. Noen burde ha sett gjerningspersonene, de kunne ikke bare dukke opp fra ingensteds.

Christer og Betty hadde banket på dører halve ettermiddagen, men ingen kunne fortelle om en bil som hadde kommet kjørende, eller hadde sett noen på sykkel eller moped.

Hva var egentlig i ferd med å skje der ute? Hvor kom alt hatet fra?

Det var bare å håpe at Soda og teknikeren hans fant noe å gå videre med.

Christer snudde seg mot Betty.

«Vil du ha en kaffe før vi avslutter for i dag?»

«Nei, jeg tror jeg står over,» sa hun. «Jeg må dra med en gang.»

«Ja vel?» sa Christer litt overrasket.

I et kort øyeblikk vurderte han å spørre om det var skjedd noe spesielt. Betty hadde det nesten aldri travelt med å komme seg hjem, og i hvert fall ikke i helgene. Men han lot det være. Han var tross alt sjefen hennes nå, og det var sikkert lurt å holde en viss avstand. Hvis hun ikke fortalte det uoppfordret, fikk det være.

«Vi ses på mandag,» sa han i stedet. «God helg.»

«Takk, i like måte.»

Christer bestemte seg for å ta en kopp uansett.

Egentlig burde han dra rett hjem, men der var det fullt hus. Søsteren hans, Tina, hadde kommet fra Göteborg den helgen, sammen med ektemannen Mats og sønnen Xerxes. Det var visstnok en klassegjenforening som lokket.

Han hadde behov for å samle seg litt før han var klar.

Mens trakteren satte i gang, vandret tankene hans til asylmottaket igjen. Han så for seg den pjuskete kosebamsen som en av de yngre tenåringene hadde hatt i jakkelommen. Gutten var kommet alene til Sverige for bare noen uker siden. Han fortalte at bamsen hadde tilhørt lillebroren hans. Da Christer spurte hva som hadde skjedd med broren, hadde han svelget og svelget mens han kjempet for ikke å gråte foran romkameratene. Etterpå hadde han lagt seg på sengen med ansiktet mot veggen. Han påsto at han var fjorten, men så ikke ut som om han kunne være mer enn tolv.

Christer fylte et stort krus og skrudde av trakteren. Han måtte prøve å slippe dette nå.

Langsomt gikk han gjennom den stille korridoren mens han tok noen forsiktige slurker av den varme kaffen.

Folkes kontor sto tomt; de hadde fortsatt ikke fått noen erstatter, til tross for at det var lenge siden han begynte i IT-jobben sin i Karlstad. Det virket ikke som om de kom til å få noen heller, selv om de virkelig kunne trengt det. Det siste året hadde Christer jobbet overtid nesten hver eneste dag. Nå hadde han så mye tid til gode at han ikke visste hvordan han skulle få tatt den ut.

Et par prospektkort var blitt hengende igjen på oppslagstavlen til Folke, og en tom matboks sto og samlet støv på en hylle ved siden av en stripete metallboks med penner i.

Petras skrivebord inne på det største kontoret var nesten tomt. Det ble ikke all verdens papirarbeid av fartskontroller og promilletesting, men foreløpig hadde hun beholdt både kontoret og stillingen som avdelingssjef, i hvert fall på papiret. Tiden og rehabiliteringen fikk vise hvordan det kom til å bli framover.

I mellomtiden var det Christer som hadde ansvaret.

For bare noen år siden, da veteranen Sven Munther var sjef, hadde han følt seg som stasjonens grønnskolling. Nå var det plutselig han som skulle stå for kompetansen og erfaringen. Så fort det hadde gått, livet.

Urban Bratt var i hvert fall fortsatt der.

Og godt var det, tenkte Christer. Han smilte for seg selv. Det var en tanke han aldri noen gang hadde trodd han skulle få. Men under det vrangvillige ytret var Urban en dyktig politimann.

Da han kom inn på kontoret sitt, begynte mobilen å ringe.

«Hei, elskling,» sa han og sank ned i skrivebordsstolen.

«Hvordan går det?» spurte Torun.

Christer hørte stemmer i bakgrunnen, det var moren hans som snakket med Xerxes. Det eneste barnebarnet hennes hittil.

«Jeg holder på å avslutte her nå,» sa han. «Vi kom nettopp tilbake fra Wermlandia.»

«Ja, jeg hørte om det på radioen. Forferdelig. Men det er fint at du er på vei. Mats skal snart kjøre Tina til festen, og moren og faren din har kommet.»

Hun hørtes fornøyd ut, og det virket som om hun håndterte situasjonen med søsteren og svogeren hans fint, til tross for at de nesten ikke kjente hverandre. Stemmen var en anelse stresset, men det var ingen irritasjon der.

«Kan du kjøpe med en bit krydderost på vei hjem?» fortsatte hun. «Jeg glemte det.»

«Skal bli,» sa han. «Noe annet?»

«Nei, jeg tror det er bra. Vi ses snart.»

Christer avsluttet samtalen, fortsatt lettet over at tiden med den konstante utspørringen om hva han jobbet med – og med hvem – omsider lot til å være over. Nå var det bare sjelden hun viklet seg inn i oppdiktede sjalusidramaer, og de kunne som regel le av dem i etterkant.

Han håpet det ville fortsette på den måten.

Christer lente seg tilbake i stolen. Kaffen var blitt litt kaldere, og han tok noen store slurker.

Hvorfor Tina hadde fått det for seg at hun skulle være med på den klassefesten langt inni skogen, skjønte han veldig lite av. Hun hadde aldri lagt skjul på hvor mye hun hatet Hagfors i sin alminnelighet og ungdomsskolen spesielt.

Til og med da foreldrene deres skulle flytte fra huset, hadde hun forsøkt i det lengste å unngå å komme hjem. Valg av megler, verditakst, beslutning om serviceleilighet, hjemmetjeneste og testament – alt hadde Tina på en eller annen måte klart å ordne over telefonen.

Da det sto på som verst, hadde Christer fått hjerteklapp bare han så telefonnummeret hennes på displayet.

Da Tina noen uker tidligere hadde ringt og ikke klaget overhodet, men bare spurt om hun kunne ta med seg familien og komme og bo hos dem en helg i slutten av august, var han blitt mildt sagt overrasket.

Hun hadde til og med hatt vett til å be om unnskyldning for å ha overlatt nesten alt det praktiske ved flyttingen til ham, og rost ham for måten han og Torun hadde tatt seg av alt sammen på.

Da han spurte hvorfor hun ville på jubileumstreff, hadde hun bare ledd og sagt: «Det kunne jo være artig.» Hun hadde vært så rar i stemmen at han nesten trodde hun hadde drukket, og at hun kom til å ringe tilbake dagen etter for å ta tilbake alt sammen.

Men det hadde hun ikke gjort.

Torun begynte straks å planlegge krepselag og hadde satt inn en ekstraseng til Xerxes på rommet ved siden av deres eget, det som foreløpig ble kalt gjesterom. Selv om det lå tapetruller med grønt prikkemønster på i en eske i garderoberommet, klare til å settes opp.

Nei, det hele var veldig underlig.

Christer tømte den siste kaffeskvetten og lot koppen stå på skrivebordet.

Krydderost, hadde hun sagt.

2

Det er fortsatt tid til å trekke seg, tenkte Magdalena da hun parkerte utenfor rekkehuset til Jeanette. Hun kunne kjøre Jeanette til festen, intervjue Jack, og så kjøre rett hjem til Petter igjen. Men hun visste hvordan det ville bli oppfattet, visste at det ville bli hvisket om hvor interessant hun forsøkte å gjøre seg.

Som om det handlet om det.

Hun tok yttertrappen i to skritt, trykket som vanlig flere ganger på ringeklokka og åpnet døren.

Den lille gangen så større ut når man ikke lenger måtte skritte over Sebastians store sko for å ta seg videre.

Jeanette kom dansende fra soverommet til Soft Cells «Tainted love», i kort skjørt, paljett-topp og det svarte fargede håret satt opp i en stor knute.

«Kan jeg gå sånn?» sa hun og blafret med løsvippene.

«Du er kjempefin,» sa Magdalena.

Jeanette, som åpenbart hadde varmet opp halve dagen med glittersminke og neglelakk, skyndte seg forbi på nypedikyrerte føtter og hentet en kjøkkenstol, som hun tok med inn i stuen. Magdalena fulgte etter.

Rommet, som alltid var blåst, var fullt av kasserte antrekk og hårprodukter. Midt i rotet på salongbordet sto det en åpnet laptop. Det var derfra musikken kom.

«Du er sikker på det ikke er for mye?» spurte Jeanette og gransket seg selv i speilveggen mens hun plasserte stolen foran den.

«Ja, helt sikker,» sa Magdalena. «Stol på meg.»

Jeanette satte i kontakten til rettetangen, la den på stolen og gikk bort til PC-en.

«Jeg har laget en Spotify-liste med masse gamle låter,» sa hun. «Herregud, så gøy det skal bli!»

Alphavilles «Forever young» gikk i gang, og Magdalena lukket øynene. Hun kunne nesten kjenne lukten av potetgull med dillsmak og Jacks stive lugg mot tinningen.

«Innrøm at du også synes det skal bli litt spennende. Mårten. Jack. Freddie.»

Magdalena svarte ikke. I stedet løftet hun opp en halvfull vinflaske som sto midt blant alle sminkesakene.

«Marinella?» sa hun og luktet. «Snakk om å gå inn for saken.»

Jeanette lo.

«Man får ikke mer moro enn det man lager selv, men den smaker fortsatt like forferdelig. Har ikke Freddie blitt utrolig kjekk, forresten?»

Hun holdt mobilen sin foran Magdalena og viste henne et Facebook-bilde av Freddie med en stor gjedde.

«Er det han til høyre eller han til venstre?»

«Hold opp,» sa Jeanette og gikk for å kjenne etter om rettetangen var varm nok.

Det var den åpenbart, for hun trakk fort til seg hånden.

«Kom og sett deg nå, din surpomp.»

Magdalena satte seg på kjøkkenstolen og betraktet sitt eget speilbilde. Hun hadde i det minste unnet seg ny kjole, en småblomstrete sak som egentlig ikke var helt hennes stil, men ganske søt. Og for første gang på flere år hadde hun latt Jeanette få både klippe, farge og lage striper. Petters ukependling var ikke utelukkende negativt.

Hun studerte Jeanettes krølleteknikk; det så så enkelt ut når hun gjorde det, men når hun forsøkte selv, var det noe helt annet. Armene kom ikke til, og alt ble så bakvendt i speilet.

Før Jeanette stilte seg på den andre siden av stolen for å fortsette, stakk hun en skolekatalog i hånden hennes. Den var allerede slått opp på riktig side. Det var lenge siden Magdalena hadde sett det bildet; hun hadde ikke åpnet katalogen på flere år.

Hun lot blikket gli over ansiktene. Sandy sto helt bakerst, med haken skutt overmodig fram og tupert hår. Lena sto ved siden av, rund og yppig i collegegenser og med plastøreringer.

Selv satt hun med ny permanent i håret og lappede jeans mellom Jeanette i bestefarstrøye og Ted i treningsdress. I niende hadde han i det minste sluttet å gå i de herreskjortene moren hadde tvunget på ham mens de gikk på barneskolen.

Midt på første rad krøp Danjel sammen. Nesten alle de andre guttene i klassen hadde sprayet håret, men Danjels lugg lå flatt mot pannen. Han forsøkte ikke lenger å passe inn. Det så nesten ut som han befant seg et helt annet sted.

Magdalena grøsset litt og tvang seg selv til ikke å se på det tomme blikket.

Freddie, som satt ved siden av Danjel, var absolutt til stede, der han smilte bredt og breiet seg i IK Viking-jakke. Kvisene i ansiktet og mellomrommet mellom tennene så ikke ut til å plage ham det aller minste. Det var det samme året som han var med og tok Värmland til semifinalen i ishockeyturneringen TV-pucken.

«Jeg har tekstet en del med Freddie i de siste ukene,» sa Jeanette.

«Ja vel,» sa Magdalena. «Nå ble jeg nysgjerrig. Hvorfor har du ikke sagt noe om det?»

«Jeg vet ikke,» sa Jeanette og trakk på skuldrene.

Det er det merkeligste med oss, tenkte Magdalena. Vi har vokst opp sammen, vi snakker med hverandre flere ganger i uken; likevel er det så mye vi holder for oss selv.

Og sånn hadde det alltid vært.

«Rett deg opp,» sa Jeanette. «Ellers er det vanskelig å gjøre deg fin.»

Magdalena smilte til henne i speilet. Hun hadde aldri funnet det rette øyeblikket til å fortelle Jeanette at hun hadde begynt å gå til psykolog igjen heller. Den slags var det enklere å snakke med Ann-Sofie om, den gamle venninnen fra tabloidavistiden. I Stockholm gikk nesten alle hun kjente, i terapi eller til familierådgivning en eller annen gang. Her virket alt sånt veikt og kunstig. Petter visste selvsagt om det, men ingen andre. Ikke faren, og i hvert fall ikke Kerstin.

Panikkangst var ingenting å skamme seg over, hun syntes ikke det, likevel holdt hun det hemmelig.

«Det er altså ikke Mårten du har pyntet deg for,» sa hun. «Det er Freddie.»

Nesten alle jentene hadde forgudet Mårten, også Jeanette. Magdalena hadde sittet i timer og hørt på hvor kjekk Mårten var. Selv hadde hun alltid vært redd for ham.

Kullsvarte øyevipper, så lange og tette at de kunne gjøre enhver jente misunnelig. Og isblå øyne.

Jeanettes ører ble knallrøde.

«Freddie la meg til på Facebook etter at Lena opprettet den festgruppen. Han har blitt skikkelig kjekk. Og veldig hyggelig, faktisk. Helt annerledes enn da vi gikk på skolen. Jeg har til og med fortalt ham om Sebastian, og han er ikke en sånn type som dømmer.»

«Nei, det er vel ikke bare vi som har forandret oss på tjuefem år. Men han er gift, er han ikke det?»

«Tydeligvis ikke nå lenger. Det begynte med at vi snakket om den boken som Jack visstnok skriver. Så du innlegget hans på Instagram?»

«Ja,» sa Magdalena. «Jeg gjorde det.»

For noen uker siden hadde Jack lagt ut et bilde av laptopen sin plassert på et skyggefullt balkongbord. I bakgrunnen var det palmer og blå himmel, i forgrunnen en paraplydrink. «Nå skal alt avsløres. Ingen hemmeligheter lenger. Skremmende! Forteller mer så fort jeg kan.»

Magdalena hadde sukket da hun så det. Fantes det noe mer tåpelig enn folk som fortalte om «hemmeligheter» på sosiale medier? «Jeg har en spennende nyhet som jeg ikke kan avsløre akkurat nå.»

«Lurer på hva han skal skrive,» sa Jeanette idet en ny SMS plinget inn på Magdalenas mobil. «Hva han skal avsløre.»

Magdalena tok fram telefonen sin.

«Det er fra Lena,» sa hun.

«Hvordan går det? Hvor er dere?»

Magdalena leste høyt for Jeanette og tastet deretter et svar: «På vei til Coop nå. Rapper oss.»

«Ok. Festen begynner jo snart. Dere lovet å hjelpe til med å dekke på også.»

Lovet og lovet. Det var vel snarere en underforstått avtale om at de som skulle overnatte, måtte hjelpe til. Men det var ikke Magdalena som hadde tatt initiativet til denne festen.

Jeanette vred litt på hodet – ja ja, dette rekker vi – og laget enda et par krøller uten å forhaste seg.

Til slutt sprayet hun over festfrisyren med store bevegelser.

«Sånn,» sa hun og nappet ut kontakten. «Jeg skal bare hente soveposen, så drar vi.»

Magdalena studerte de myke krøllene som Jeanette så enkelt hadde klart å lage i det ellers så rette håret hennes.

«Jeg skjønner bare ikke hvorfor vi må overnatte,» sa hun.

«Må du alltid være så negativ? Dette kommer til å bli kjempegøy.»

Magdalena gikk foran ut i gangen og begynte å ta på seg Conversene. Da hun var ferdig med å snøre dem og Jeanette fortsatt ikke var å se, tok hun mobilen opp av vesken.

Svetten klebet allerede i nakken.

Det kommer til å gå bra, sa hun til seg selv. Dette er bare en følelse, og det at jeg føler noe, betyr ikke at det er sant.

Jeanette kom stolprende ut i gangen på et par sandaler med kilehæl.

«Halv pris på Cecilias,» sa hun og løftet på den ene foten.

«Kaller du det der fornuftige sko?» sa Magdalena. «Vi skal gå spøkelsesvandring i skogen. De truet til og med med brentball.»

«Pytt!» sa Jeanette. «Er det fest, så er det fest.»

Hun slengte bagen over skulderen, tok soveposen i den ene hånden og liggeunderlaget i den andre.

«Kom, da, så drar vi. Freddie får heller bære meg hvis det blir nødvendig.»

Ted Jonsson vippet ned solskjermen og ga litt ekstra gass på den svingete grusveien. Egentlig burde han ikke kjøre så fort. Det ville være utrolig irriterende hvis han fikk steinsprut, men det var nesten umulig å la være.

Han hadde gjort et kupp, den saken var klinkende klar. Fire år gammel og nesten ikke kjørt. Bilen føltes fortsatt så godt som fabrikkny.

Med så mange turer til Ekshärad trengte han en bil som fungerte. Litt måtte han kunne unne seg for en gangs skyld. Det fortjente han etter alt som var skjedd.

Han hadde tenkt på festen helt siden invitasjonen kom. Å dra tilbake til Sunes hytte igjen var ikke noe han så fram til, men han gledet seg til å treffe de andre. I hvert fall de fleste.

De siste klassetreffene hadde han stått over, av naturlige årsaker, men nå som han hadde truffet Johanna, føltes det som om livet var på vei i riktig retning igjen.

«Takk meg,» pleide Wilma å si. «Det er faktisk min fortjeneste.»

Og det var det nok.

«Du kan ikke bare sitte her,» hadde hun sagt. «Nå har det gått fem år, og mamma kommer ikke tilbake.»

Nei, han hadde jo skjønt det.

Johanna var helt annerledes enn Pia, robust og nesten alltid i godt humør, og med en hårmanke som levde sitt eget liv. Det beste av alt var at det virket som om hun likte ham akkurat som han var. Det var nesten ingenting som kunne gjøre henne ordentlig sint eller irritert.

Av og til tenkte han at hun lignet et stort tre med så dype røtter at det klarte å ri av en hvilken som helst storm. Han burde male et sånt tre og gi henne det i gave. Selv om han ikke klarte å få fargene til å samarbeide på den måten han ønsket, ikke sånn som Johanna klarte – det forutsatte mange års øvelse – var tanken nok til å gjøre ham barnslig lykkelig.

Tilværelsen hadde virkelig forandret seg etter at han møtte henne.

«Det er oss to nå,» pleide hun å si.

Den første gang hun sa det, var det nesten så hjertet stoppet i brystet hans.

Det er oss to.

Ted skrudde ned varmen i kupeen. Han ville ikke ha svetteflekker på skjorten før festen i det hele tatt hadde begynt.

Da han nærmet seg avkjøringen, grep han invitasjonen som lå på passasjersetet, for å kikke på kartet på baksiden. Han kunne ikke huske hvordan man kjørte for å komme til hytta. Det var tross alt over tjuefem år siden sist han hadde vært der.

Den gangen hadde han sittet på med Sune, sammen med Mårten og Jack. Han hadde holdt ryggsekken hardt i fanget, men klirrelyden var blitt effektivt overdøvet av bilmotoren. Hvordan hadde han egentlig tort å takke ja til skyss med en lærer når han hadde sekken full av sprit? Og hvordan hadde han tort å rappe flaskene fra hyllen i kjellerboden?

Fordi jeg gjorde alt de ba om. Hva som helst.

Mårten, som selvsagt hadde tatt plassen i forsetet, hadde kikket spørrende på ham i bakspeilet og glist fornøyd med porsjonssnusen under leppen da Ted, fortsatt helt skjelven, hadde nikket at alt var i orden, at alt var med.

Hvis faren oppdaget hva han hadde gjort. Den tanken var nok til at det svartnet helt i hodet hans. Herregud, så mye juling han kom til å få.

Men alt det var så lenge siden. Og faren var død. Årene hadde slipt bort alt skarpt og farlig fra de gamle historiene. Det som var igjen, var eventyr, med lykkelige slutter.

Og i kveld skulle han ikke drikke.

Han fingret litt med nøkkelringen med solnedgangen som dinglet fra tenningen. «Recovery is a journey, not a destination.»

En dag om gangen.

I over to år hadde han holdt seg edru, ikke smakt så mye som en dråpe.

Tenk om de kunne finne tilbake til hverandre igjen. Kanskje Jack og Mårten til og med kunne komme på besøk. Det ville Johanna like. Det hendte hun spurte ham hvorfor han ikke hadde venner han var sammen med.

Forklaringen hans pleide å være skilsmissen, at alle felles venner hadde trukket seg unna, at det var det som gjerne skjedde, og Johanna nikket og så ut som om hun forsto.

Men det betydde jo ikke at han ikke hadde noen venner. Eller hadde hatt.

Da Ted fant den lille stikkveien ved lyktestolpen, kjente han det krible i kroppen.

Endelig var denne kvelden her.

3

Pulsen dunket i ørene da Magdalena svingte inn på det smale kutråkket som førte til Sunes hytte, og lyden ble høyere og høyere for hver meter.

Bilen humpet og ristet, og krattet i midten av grusveien skrapte mot understellet.

Den gangen de var her i niende klasse, hadde veien vært helt jevn og alle hull fylt av finknust tegl. Hun og Tina hadde båret bagasjen etter at hun beordret faren til å sette dem av ved avkjøringen. Det gamle firemannsteltet veide nesten et tonn, og de angret på at de ikke hadde fått ham til å kjøre dem hele veien.

«Så spennende det skal bli,» sa Jeanette fra baksetet og lente seg fram mellom setene for å se bedre.

Magdalena mumlet noe mens hun tok den siste svingen inn på tunet og parkerte foran uthuset, ved siden av de andre bilene.

Den røde hytta lå helt inntil skogbrynet og så nesten ut som om den krøp sammen under de høye grantrærne.

Da Magdalena slo av motoren, hørte de musikk.

«Alt ser mer eller mindre ut som jeg husker det,» sa Jeanette og kikket ut.

Magdalena nikket.

Med unntak av skogen. Den hadde vokst merkbart siden de var der sist, og begynt å bre seg utover gressplenen og engen.

Ugresset vokste vilt i de brede blomsterbedene, og soluret som hadde tronet på en liten høyde forrige gang de var der, lutet faretruende.

Men at det kom til å bli en heidundrende fest, var det liten tvil om. En slynge med kulørte lykter var hengt opp over et dekket langbord på verandaen.

Magdalena løsnet sikkerhetsbeltet akkurat idet Lena kom marsjerende over plenen. De små skuldervolangene på kjolen hennes flagret, og den solbrune huden i utringningen var blank av svette.

Uten engang å hilse åpnet hun bagasjelokket og begynte å se over aluminiumsformene og skålene som sto pakket bak.

«Skulle det ikke være med frukt også?» spurte hun.

Rollen som formann i elevrådet kom hun antagelig aldri til å legge av seg.

«Den er her i baksetet,» sa Jeanette og sendte Magdalena et blikk i speilet.

Magdalena trakk pusten et par ganger før hun åpnet bildøren. Sandy hadde også kommet ut av hytta for å hjelpe til med å bære. Hun var som vanlig rockete kledd i svart og grått og med ekstra spenst i mohikanerfrisyren.

Det var ingen overraskelse at hun kledde kort hår bedre enn de fleste. Sandy kledde alt, og det hadde hun alltid gjort. Var det noen av guttene som ikke hadde vært forelsket i henne? Det hadde Magdalena vanskelig for å tro.

«Sune begynner å bli full allerede,» sa Sandy og grep den store bollen med potetsalat. «Han rakk nesten ikke å klippe plenen engang.»

«Det var vel ikke helt uventet,» sa Jeanette.

At Sune smugdrakk, hadde vært en offentlig hemmelighet allerede mens de gikk på skolen, men på en eller annen måte hadde han i det minste klart å holde på jobben sin.

«Ikke bare stå der og prat,» sa Lena over skulderen sin på vei tilbake til hytta. «De andre kommer snart.»

Magdalena og Jeanette tok hvert sitt plastdekkede fat og fulgte etter over steinlegningen, som var full av mose og gresstuer. Sunes farmor ville ikke blitt glad hvis hun hadde sett hvordan han hadde latt alt forfalle.

Lena og Sandy hadde imidlertid gjort sitt ytterste for å skape stemning. En bålkurv med bjørkeved sto plassert ved den halvmorkne trappen, og i epletreet var det hengt opp massevis av glasskrukker i ståltråd.

Magdalena kikket ut over engen de hadde brukt som campingplass den helgen. Hvis hun husket riktig, hadde de reist dit en lørdag morgen, den første skoleuken i niende, og så hjem igjen søndag ettermiddag. Det hun husket best, var spøkelsesvandringen sent på kvelden, men de hadde også padlet kano og badet.

Var det bare Tina og hun som hadde sovet i farens telt? Eller hadde Jeanette og Lisa også vært der? Det var godt mulig.

Hun kjente igjen stedet der teltet hadde stått, og husket at de hadde vært nødt til å fjerne masse kongler før de satte det opp. Det lille tomannsteltet til Alice og Unni hadde stått ved siden av. Furutreet var ikke der lenger, bare en stubbe som var nesten helt skjult av det høye gresset.

Danjel hadde sovet i telt alene. Magdalena husket hvordan han krøp rundt under den slappe teltduken etter at Freddie og Mårten hadde løsnet alle teltpluggene. Mårtens latter da Danjel forsøkte å finne utgangen i halvmørket. Hva hadde hun selv gjort? Ingenting. Stått og sett på som alle andre.

Det var jo bare en spøk.

Jeg kommer til å klare dette, tenkte hun og pustet dypt inn igjen. Det er bare klassekameratene mine, og nå er vi voksne.

«Så fint dere har gjort det,» sa hun da hun kom opp på verandaen.

De sammenleggbare bordene som var lånt på samfunnshuset, var satt sammen til ett langt og dekket av hvite engangsduker. Det var gullfargede papptallerkener og bordkort, blomster og glitter. Mårten, Jack, Tina, Jussi. Men ingen Danjel.

Ingen å spenne bein for så han snublet med tallerkenen full av mat.

Magdalena pustet langsomt ut og inn.

«Ja, det ble ikke så verst,» sa Lena og kikket demonstrativt på klokka. «Med tanke på omstendighetene.»

«Slapp av,» sa Jeanette.

«Hadde dere sagt at dere ikke rakk å hente maten, hadde jeg kunnet gjøre det selv.»

«Men vi rakk det jo,» sa Jeanette ubekymret og tydeligvis akkurat passe varmet opp av Marinellaen.

«Festen begynner om en halvtime,» sa Lena og fortsatte skramlende inn på kjøkkenet med posene.

Magdalena satte fra seg roastbiffen på oppvaskbenken, der Sandy straks tok seg av fatet og flyttet det over til kjøkkenbordet.

En skygge dukket opp i døråpningen, og så sto Sune der med en ølboks i hånden, blid og rødmussete. Den kortermede skjorten var dyttet godt ned i de lyse jeansene.

«Velkommen,» sa han. «Det var sånn man skulle hatt det til daglig. Kjøkkenet fullt av vakre kvinner.»

«Det tror jeg på,» sa Lena mens hun arrangerte fat og boller og fant fram bestikk til å forsyne seg med. «Da hadde du likt deg, hva?»

«Som en prins.»

Sune tok noen slurker av boksen, som garantert ikke var dagens første. Eller andre.

Bortsett fra den rosa ansiktsfargen og den lille kulen på magen så han fortsatt sprek ut.

«Kan ikke du skjære opp bagettene?» sa Sandy og rakte Magdalena en brødkniv.

Jeanett fikk i oppdrag å sette fram osten.

Dette kommer til å gå bra, det blir gøy, prøv å slappe av …

Taust gjentok Magdalena mantraet sitt mens hun skar opp brødet.

«Spøkelsesvandringen blir skikkelig skummel,» sa Sandy borte ved kjøkkenbordet.

«Ja, den tror jeg vi har fått bra til,» sa Sune.

Han stirret på Lena mens hun brukte en suppeøse til å fylle velkomstdrink fra en bøtte over i plastbegre, og lot til slutt blikket stoppe ved rumpa hennes.

«Jeg ville aldri tort å gå den alene,» sa Sandy og lo.

Mørket hadde vært kompakt den augustkvelden, og lommelyktenes lyskjegler hadde sveipet over trær og steiner. Magdalena hadde holdt Jeanette hardt i hånden og latt som om det var Jacks, og da de oppdaget dokkehodet i bekken, rett under plankene de gikk på, hadde de hylt begge to.

Sandy løftet ned laptopen som sto på toppen av kjøleskapet.

«Hva vil dere høre?» sa hun. «Ønsk dere noe!»

Lena sendte henne et irritert blikk og så seg omkring i kjøkkenkaoset, men hun sa ingenting, fortsatte bare med drinkene.

Før noen rakk å svare, hadde Sandy satt på «Moonlight shadow» med Mike Oldfield og skrudd opp volumet. Så lukket hun øynene og tok noen dansetrinn, som vanlig sikker på at alle så på henne. Også Jeanette beveget seg til musikken med ostehøvelen i den ene hånden.

Magdalena syntes hun hørte motorlyd utenfor, og stilte seg ved vinduet for å se. En kvinne hun ikke kjente igjen på så lang avstand, gikk ut av en bil, fortsatte rundt til førersiden og ga personen bak rattet et kyss, før hun kom gående mot hytta.

«Hallo, hallo!» lød det like etter fra gangen.

Sandy kikket opp og skrudde ned lyden igjen. Sune flyttet seg litt til side for å gjøre plass til kvinnen, som smatt inn på kjøkkenet i en topp med små puffermer, hvite bukser og en stoffblomst i det utslåtte håret.

«Nei men hei, Alice!» ropte Sandy og ga henne klem. Nå kjente også Magdalena henne igjen. «Velkommen! Så fin du er!»

Alice tok runden i kjøkkenet. Magdalena la fra seg kniven og klemte henne.

«Så gøy å se deg!»

Det hørtes nesten naturlig ut.

«Ja, som du ser, er vi ikke helt ferdige,» sa Lena.

«Det er nok jeg som er litt tidlig ute,» sa Alice. «Kan jeg hjelpe til med noe?»

Sandy ristet på hodet.

«Nei, det trenger du ikke. Alt er snart klart. Men du kan ønske deg en låt hvis du vil. Hva vil du høre?»

Uten å vente på svar hadde Sandy bestemt seg for «Girls just want to have fun» og skrudde opp volumet igjen.

«I kveld skal vi ha det sykt morsomt,» sa Jeanette.

Hun skulle til å si noe mer, men ble avbrutt av biler som tutet høyt utenfor. Det hørtes ut som et storinnrykk av rånere.

Nå kom de alle sammen. Magdalena lukket øynene og knuget telefonen i lommen.