Kaspar Colling Nielsen

Den danske borgerkrig

Oversatt av Kyrre Andreassen

Kaspar Colling Nielsen

Den danske borgerkrig

Oversatt av Kyrre Andreassen

Takk til Kunstrådet og Kunstfonden for støtte til arbeidet med boka.

Takk til min fantastiske lesegruppe for uvurderlige råd og veiledning: Jacob Zeuthen, Morten Holm Andersen, Nicolas Bro, Line Kirkegaard, Ole Fogh Kirkeby, Mik Thobo-Carlsen og Andreas Kjærgaard – takk.

Takk til redaktøren min, Janne Breinholt Bak, for aldri sviktende litterær og moralsk oppbakking.

Prolog

Den unge politikeren var skrekkslagen. Dressen hans var revet i stykker, og fra nesa hans piplet blodet i en tynn stråle ned på den lyseblå skjorta. Tre menn iført de hvite tørklærne til Borgerfronten fikk vridd ham fri fra mengdens slag, spark og spyttklyser. Folk skrek som dyr: «Drep ham!» «Stikk ut øya hans!» Og hva de ellers klarte å finne på. Han var i sjokk og så ut som han rett og slett ikke forsto hva som foregikk. Et lettelsens drag spredte seg over ansiktet hans da de førte ham bort til den lille scenen av tre som var satt opp på plassen, og hvor det sto en bred trestubbe. Da de bandt sammen hendene hans, gjorde han ikke motstand. Han samarbeidet som om imøtekommenhet og god oppførsel ville kunne redde ham. Det var noe komisk over alt sammen. Jeg presset meg fram i mengden til jeg var helt oppe foran scenen. Bøddelen tvang ham ned på kne, og det sleske politikerhodet ble lagt på stubbens ru overflate. Kinnene hans var glattbarberte. Han måtte ha barbert seg samme morgen. En mann i slutten av tjueårene. Hadde han barn, mon tro, og hadde han laget frokost til dem på morgenen? Hadde denne morgenen begynt som en ganske normal morgen, helt til de hadde hentet ham? En av opprørerne løftet armene og viste fram to åpne håndflater med ti sprikende fingre. Folket telte ned: «TI, NI, ÅTTE, SJU, SEKS, FEM.» Folk skrek av begeistring. «FIRE, TRE.» Ropene ble høyere. «TO.» Bøddelen hevet øksen, «EN», og hugget den med all kraft ned i nakken på politikeren, men det lyktes ikke å dele hodet fra kroppen. Folk buet. Bøddelen satte foten på trestubben og vrikket øksen fri fra politikerens døde legeme. Han hugget igjen, og hodet trillet i ei renne ned fra scenen til de jublende tilskuerne som spontant begynte å trampe på det. Den hodeløse kroppen ble også kastet ned til den frådende massen som straks begynte å skjende den.

De satte hodet på en påle. Alle ville holde trofeet. Til slutt ble det satt opp på barrikaden mellom opprørerne og selve slottsplassen. Først da gikk det opp for meg at jeg hadde sett politikeren på tv kvelden i forveien, hvor han overlegen og løgnaktig, med dårlige rådgivere, hadde forsøkt å ta lett på den katastrofale situasjonen landet befant seg i, folk befant seg i. Jeg følte en dyp tilfredsstillelse av å se den selvgode politikeren bli henrettet, men det var ikke en forløsende glede. Det var slett ikke en avslutning. Det var begynnelsen. Andre måtte ha hatt det som meg, for i neste øyeblikk ble det avfyrt bombekastere mot Christiansborgs fasade. En av dem røk gjennom et vindu og startet en brann. Folk skrek som opphissede aper. Av frykt for den sannsynlige motoffensiven begynte de deretter å trekke tilbake mot Strøget og Kongens Nytorv. Porten til slottet ble åpnet, og som frådende kamphunder skjøt fire tanks ut og begynte å skyte i alle retninger. De modigste som hadde forsonet seg med martyrdøden, ble igjen og angrep stridsvognene med molotovcocktails, maskingevær og bazookaer. Stridsvognene kom raskt fram til Storkespringvandet, hvor jeg og tusenvis av mennesker forsøkte å slippe unna, og de begynte å skyte mot menneskemassen. Hundrevis ble truffet av de første salvene. Jeg løp opp mot Nikolaj Plads. Jeg kunne se enkelte gjenværende politikere som små silhuetter i vinduene på Christiansborg. Før eller siden ville de alle dø en brutal og voldelig død.

Bak Nikolaj Kirke var opprørerne i ferd med å utstyre folk med våpen, hovedsakelig kalashnikover. Jeg fikk en RPG-7 bazooka og to raketter. Jeg løp tilbake mot Storkespringvandet og satte meg på huk på hjørnet ved Café Norden. En stridsvogn stanset foran Café Europa og skjøt nedover Købmagergade. Jeg siktet og avfyrte raketten som vislet gjennom lufta og traff tanksen bakfra med et øredøvende brak. Porten til slottet ble åpnet på nytt, og flere hundre soldater løp ut. De inntok raskt området rundt Absalon-statuen. Jeg satte en ny rakett i bazookaen og avfyrte den i retning soldatene. Missilet traff steinfundamentet til statuen og eksploderte. Steinfragmenter sto i en sky rundt soldatene og såret flere av dem. Sakte, men sikkert veltet statuen mot bakken. Jeg løp tilbake mot Nikolaj Kirke og Magasin. Det var kaos overalt. Tanks kom kjørende i stor fart opp Bremerholm mens de skjøt framfor seg. Sammen med noen andre gjemte jeg meg i den smale søylegangen foran BR. Vi kunne høre soldatene komme nærmere. En borger avfyrte tre skudd inn gjennom et vindu i leketøysforretningen. Vi hoppet inn alle sammen og fant lageret, der var det en utgang til en liten bakgård. I bakgården sparket vi inn døra til en trapp og løp opp på taket. Vi satte oss der oppe, tause. Vi var ti stykker til sammen. Tre kvinner og sju menn. Ingen sa noe.

Vi tilbrakte natta på taket. Selv om det var i mai, var det en kald natt. Neste morgen var det stille i byen. Vi snek oss ned til bakgården og videre ut på Bremerholm. Påpasselige. Uten at noen sa noe, spredte vi oss. Bortsett fra en gruppe villhunder som løp rundt midt i veien, var det helt øde. Det var kulehull i parkeringshuset til Magasin, og enkelte hus på Strøget hadde kollapset av skudd fra stridsvognenes kanoner. Jeg løp mot Gammel Mønt. Hjertet mitt hamret.

FØR KRIGEN